Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Anna Moricová

Jako slon v porcelánu

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Martina Charvátová
Redakce Sylvie Zbraňková
Korektury Lenka Šimůnková
Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9366. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica

© Grada Publishing, a. s., 2024
© Anna Moricová, 2024
Cover illustration © Pavlína Zuzová, 2024

ISBN 978-80-271-7451-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-7450-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3945-3 (print)

1.

ADÉLA

„Víš, co mám na tobě fakt rád?“

„To nevím.“

„Že jsi taková nezávislá a samostatná. Víš, že se na chlapa nepřilepíš jak přísavka, kterou pak nejde oddělat. A taky že nebrečíš. Některý ženský jsou v tomhle fakt otravný. Řekneš něco, co se jim jen trochu nelíbí, a už slzavý údolí. To je hrozně odporný.“

„Hm, to je fakt.“

Ležíme s Romanem v posteli v jeho 2 + kk. Aneb jak on sám rád říká, „dva plus kákáčko“. Nevím, co je pro mě odpudivější, jestli výraz „kákáčko“, nebo výraz Romana, pokaždý když to říká. Je v něm směsice pýchy a machismu, protože on je ten, kdo si může dovolit kákáčko v centru Prahy. Co na tom, že má na krku hypotéku na třicet let dopředu? Hlavně že se tím může vytahovat před ženskýma.

Roman je další z mých Tinder failů. Z neznámého důvodu se ale protáhl na jakýsi pseudovztah. Když jsme se poprvé potkali, měla jsem zvláštní pocit. Něco jako že by to mohl být on. Ten pravý. Ten, se kterým do sebe konečně vzájemně zapadneme tak jako dva dílky puzzle. Podnikatel s vysokou školou, bytem v centru Prahy, hezkým autem a všeobecným rozhledem. Tak mi aspoň na začátku připadal.

Můj kousek puzzle se v tu chvíli nedočkavě zavrtěl v očekávání věcí budoucích.

Na prvním rande jsme byli na Václaváku v jedné malé restauraci. Roman tam chodívá pravidelně, samozřejmě. Kam jinam by mohl taky chodit člověk z centra Prahy?

Choval se jako pravý gentleman, dokonce mi pověsil kabát, přisunul židli, prostě přesně taková ta malá gesta, co nás ženy dovedou dostat do varu.

Objednala jsem si salát Caesar, protože je to jídlo, o kterém jsem si jistá, že vím, jak ho mám jíst. Roman si dal škeble. Jak jinak taky. Škeble jsou jídlem bohatých. Nebo aspoň já mám ten pocit.

Povídali jsme si celý večer, a když se blížila zavíračka, přesunuli jsme se do baru kousek od centra. Tam jsme po pár panácích usoudili, že je čas jít domů. Původně jsem chtěla jet nočním autobusem, ale Roman trval na tom, že přespím u něj. Přece by mě nepustil takhle přes celou Prahu v noci samotnou. Což bylo možná dobré rozhodnutí, vzhledem k tomu, jak jsem na tom v tu chvíli byla s kognitivními funkcemi.

Považuju se sice za člověka, který vydrží poměrně hodně, ale to množství alkoholu, co jsme za večer vypili, bylo přece jen moc i na mě. Pamatuju si, že jsme se potáceli nočním centrem a mně přišlo hrozně vtipné, jak se ohýbají světla veřejného osvětlení, když přimhouřím oči a podívám se přímo do nich.

Zdálo se mi, že se potácíme celou věčnost, ale reálně to mohlo být tak dvacet minut, než jsme konečně dorazili ke starému domu, ve kterém měl Roman byt.

„Tak vítej u mě ve dva plus káká,“ pronesl a mně to v tu chvíli, při dvou a půl promile, přišlo velmi zábavné a roztomilé. A tak jsem do toho jeho kákáčka poprvé vpadla. A to doslova. Zakopla jsem totiž o práh a rozplácla se jak dlouhá, tak široká přímo ve vstupní chodbě.

Roman mě vzal do náruče a jako správný gentleman mě přenesl do postele, ačkoli šel nejistým krokem a trochu se přitom prohýbal pod mojí vahou.

Pak udělal asi poslední gentlemanské gesto v našem vztahu a nevyspal se se mnou. I když možná to nebylo ani tak z gentlemanství, ale proto, že jsem do dvou minut usnula jako dřevo. Ale když jsem se druhý den vzbudila, měla jsem, krom kocoviny jak řemen, na sobě i všechno oblečení, ve kterém jsem byla předchozí den. Takže myslím, že aspoň na našem prvním rande k ničemu nedošlo.

Ráno mi zavolal Uber a předtím si ode mě ještě vzal telefonní číslo, což jsem považovala za jasný začátek vztahu. Přestože jsem se po cestě soustředila hlavně na to, abych řidiči nepozvracela záda, i tak jsem cítila, že začíná nová etapa mého života. Nová, krásná etapa. Která mi konečně dovolí nechat za sebou všechen ten hnůj minulosti.

Dneska bych si za tyhle myšlenky nejradši nafackovala. To mi tehdy vážně stačilo jen to, že mi zavolal Uber a vystrčil mě před barák těsně předtím, než přijel, abych tam nemusela čekat dlouho v zimě? Jo, a vlastně mi ještě zamával z balkonu. Dolů ani nešel. Ale mně to přišlo hrozně romantický. To asi ten zbytkáč.

I když, pokud se nad tím tak zamyslím, není se moc čemu divit, že jsem si ho takhle zidealizovala. Historie mých předchozích Tinder randíček a jepičích vztahů z nich vzniklých byla dost tragická.

Tak třeba Alex, francouzský podnikatel, na kterém mě asi nejvíc zaujalo, že měl v bytě Alexu – mluvící krabici, přes kterou ovládal celou domácnost. Stačilo jen říct: „Alexa, open Make love playlist,“ a najednou se sama od sebe spustila hudba. Dneska už to má kdekdo, ale tehdy to byla docela novinka.

Tenhle Alex byl vlastně celkem fajn. Nebo aspoň do doby, než jsem se dozvěděla, že krom Alexy má v životě ještě syna. Šestiletého. A snoubenku, co na něj čeká v Itálii. Zjistila jsem to náhodou, když mu od ní přišla zpráva na Messenger a on byl ve sprše. Spolkla jsem nutkání zeptat se Alexy, kdy se mi to drahý Alex jako chystal říct, a odešla jsem z jeho bytu středem, bez jakéhokoli vzkazu. Jediné, co mě mrzelo víc, než že mi Alex lhal, bylo to, že jsem mu už předtím stihla koupit poměrně drahý dárek k narozeninám. Od té doby dárky kupuju zásadně až v den oslavy. Člověk nikdy neví.

Po Alexovi jsem se zařekla, že na seznamku už nevkročím. Vydržela jsem docela dlouho. Celé dva dny. Pak mi přišel e-mail, že už jsem tam dlouho nebyla, a já si zase stáhla aplikaci. Jo, tahle strategie Tinderu funguje evidentně velice dobře. Anebo jsem já jen slabý kus.

Tehdy jsem tam narazila na Martina. V biu měl uvedené, že je pilot a má vysokou školu. To mi stačilo k tomu, abych mu odepsala na pozdrav. Sešli jsme se na zastávce autobusu a skočili do Alberta pro flašku vína a krekry. To byl trochu propad od Alexe s Alexou a bavorákem. Ale možná je to přesně to, co potřebuju. Obyčejný kluk.

Nebylo. Tenhle obyčejný kluk se mě po jedné lahvi vína snažil ojet na lavičce u lesa. Páchlo mu z pusy a jeho maličkatou erekci cítím na stehně doteď. Vymluvila jsem se, že mi není dobře a musím ještě někam jít, a doslova jsem utekla domů. A tam si zase slibovala, že Tinder už nikdy.

Tentokrát to trvalo dva týdny. Povedlo se mi odignorovat celkem tři maily. U toho čtvrtého jsem to už nevydržela a řekla si, že tentokrát s nikým nikam chodit nebudu a budu jen pozorovat. Dobrý plán. To bych ale nesměla narazit na Romana. Zdál se fakt fajn, a tak jsem se opět rozhodla porušit svá pravidla a na rande s ním jít. A dál už to znáte.

„A co se tobě líbí na mně?“

„Prosím?“

Roman mě musí vytrhnout z přemýšlení nad tím, jak ubohá jsem a jak dlouho to s ním ještě budu asi táhnout, zrovna takovouhle stupidní otázkou. To je mu podobný.

„No, co se ti na mně líbí? Víš, jak jsem říkal, že mně se líbí, jak jsi samostatná a nebrečíš a tak.“

„Jo, aha. No, já nevím, asi že jsi chytrý.“

A že máš vlastní kákáčko, pomyslím si. To je beztak to, co chtěl slyšet. Že je bohatý, aspoň v mých očích, úspěšný v práci a namakaný, protože přece chodí už rok do fitka. Teda ne že by to bylo poznat, pominu-li neustálé nakrucování se před zrcadlem. Občas mi dokonce říká, ať čekuju tu či onu partii, která se mu zrovna zdá nabušená. Proč s ním sakra vlastně jsem?

„Hm… a ještě něco se ti na mně líbí?“ Výmluvně se mi tiskne penisem mezi půlky.

Jo, jasně že mi ho strkáš do prdele a myslíš si, jak to mám ráda.

„Tvůj úsměv, líbí se mi tvůj úsměv.“ Vzdorovitě vystrčím bradu jako malá uražená holka. Neudělám mu tu radost, prostě ne. Neřeknu, co chce slyšet.

„A ještě něco?“

„Nevím, prostě se mi líbíš.“

„Tak to ti budu muset připomenout, co ještě se ti líbí.“

Cítím, jak mi rukou jede po zádech, a vím přesně, co bude. Za okamžik mě přitlačí na pelest postele, hlavou do polštáře, ruce mi zkroutí dozadu a budu muset přežít dalších pět minut sexu. Pět minut předstírání orgasmu a toho, že se mi to děsně moc líbí. Jo, přesně takhle. Takhle mi to dělej. Tak jako už asi stokrát předtím a stokrát potom. Protože je to hrozně příjemný narážet hlavou do rámu postele a mít napůl vykloubená ramena. Jo, takhle se mi to líbí.

A teď vážně. Proč s ním sakra jsem?

2.

„Tati?“

„Tati? Sakra, kolik tu máš těch flašek?“

Snažím se proklestit si cestu do obýváku a přitom si pokud možno nezarazit do nohy ani jeden z tisíců střepů, co se tu válejí.

Táta leží na kanapi. Respektive spíš víc pod kanapem než na něm. Hlava a horní polovina těla mu visí přes okraj dolů. První, co mi probleskne hlavou, je to, že kdyby byl mrtvý, všechny posmrtné skvrny by se mu asi udělaly na temeni hlavy. Blbé je, že se za tu představu ani nestydím. Měla bych vážně přestat poslouchat všechny ty krimi podcasty.

„Tati, žiješ?“ Snažím se ho dát do jakés takés stabilizované polohy. Což s jeho sto dvaceti kily živé váhy není jen tak.

„Buhahahm…“

Tak se zdá, že posmrtné skvrny můžeme dát ještě na chvilku k ledu. Docela vtipný příměr. Někdy samu sebe až překvapuju.

„Co říkáš?“

„Hu-u-urá, ž-že s-si ta-a-a-dy.“

Vzhledem k artikulaci bych to tipovala tak na dvě promile.

„Ty jsi zase pil, viď?“ Nevím, proč se ptám na něco, co je naprosto očividné. Asi proto, aby řeč nestála. Na co se taky ptát vlastního otce, když před vámi leží v trenkách, které nebyly prané minimálně týden, a to je ještě velmi střízlivý odhad.

„Jen ma-li-li-ličko.“

„Takhle to dál nejde, musíš s tím něco udělat.“

„To ř-ř-řekni mámě.“

„Počkej, uvařím ti čaj, ten ti pomůže.“

Snažím se v kredenci vyhrabat něco, co by bylo aspoň trochu poživatelné. Krom tří flašek vodky, dvou cibulí a jedné plesnivé střídky chleba tam ale nic není.

„Máš tu někde nějaký čaj?“

„Naho-o-oře v pol-lici.“

A jo, skutečně tam je. Hned vedle naší společné fotky. Všichni se tam usmíváme. Mně je asi tak šest, stojím mezi tátou a mámou u vodopádu na Šumavě a ukazuju baculatým prstíkem někam do dáli. Už si nepamatuju, na co jsem tenkrát ukazovala, možná jsem se ptala, jak funguje samospoušť, na kterou to bylo focené. Stejně jako většina našich společných fotek. Vždycky jsem si říkala, že nám chybí někdo čtvrtý, někdo, kdo by stál za foťákem. Kdybych tak tehdy tušila, že o deset let později si budu přát jen to, aby nikdo čtvrtý nebyl.

Zvláštní, že si táta tuhle fotku nechal, co vím, tak jich většinu vyházel. Nebo aspoň on to tvrdí. Možná je pravda nakonec někde jinde.

Když se mi do něj povede dostat celý hrnek čaje, konečně se zdá, že mě začíná trochu vnímat.

„Děkuju, Adélko. To jsem potřeboval.“

„Ty bys hlavně potřeboval přestat pít.“

„Ale prosím tě. Starýho psa novým kouskům nenaučíš.“

„Přestaň s těmi povídačkami.“

„Život je těžkej a nefér. A vždycky vypadá líp přes hrdlo flašky. To si pamatuj, Adélo.“

„Takže ty už rozdáváš stařecký moudra? To by sis měl možná nejdřív oblíct tepláky, nemyslíš?“

Trochu mě popudilo, že mi řekl Adélo, nemám to oslovení ráda a táta to moc dobře ví. I když těžko říct, možná už si to nepamatuje. Hned ale své příkrosti zalituju, protože vidím, jak moc se stydí. Nejspíš si vůbec neuvědomil, že má na sobě jen ty staré trenky. Najednou je mi trapně za nás oba. Za tenhle špinavý byt. Za to, že nejsem schopná se o tátu pořádně postarat. Že on není schopný se konečně sebrat a začít zase fungovat jako normální člověk.

Žádné dítě není nikdy dostatečně připravené na to, aby vidělo své rodiče v divných situacích. O to hůř, jsou-li ty situace pro rodiče ponižující. Ze začátku mi dělalo hrozný problém vidět tátu opilého. A tak jsem k němu prostě přestala chodit. A možná i to zapříčinilo ten stav, v jakém je teď.

Pravidelně mi volával ve dvě ráno úplně namol. Nenáviděla jsem to a nenáviděla jsem v tu chvíli i jeho za to, do jaké pozice mě těmi nočními hovory – pokud se tomu vůbec dá říkat hovory – stavěl. Párkrát jsem mu to dokonce nezvedla. Ale pak jsem se přistihla, že stejně nemůžu usnout a říkám si, jestli náhodou neleží někde v příkopě a osamoceně tam neumírá. Postupem času ustaly i telefonáty. Zdálo se mi, že se poslední dobou hodně uzavírá do sebe. Na jednu stranu jsem byla ráda, že nemusím neustále poslouchat jeho opilecké žvatlání a sebelítostivé monology, ale na stranu druhou jsem si říkala, že je to nejspíš varovné znamení. Na internetu jsem si dokonce na jedné stránce o psychologické pomoci závislým přečetla, že pokud se člověk začne takhle stahovat do sebe, může to být první známka deprese. I když na to jsem asi ani žádného psychologa nepotřebovala, abych poznala, že táta je v depresi očividně už několik let. Akorát ze začátku zvládal ještě jakžtakž fungovat.

„Koukal ses na nějakou tu práci, co jsem ti posílala?“

„Ne, já teď nebyl na mailu, nějak toho bylo poslední dobou hodně.“

Jo, leda tak hodně pití. Přemýšlím, jak dlouho mi bude trvat, než tu uklidím. Odhaduju to tak na dvě hodiny. Tolik času nemám. Potřebuju do práce a předtím se ještě stavit doma a vzít si nějaké věci k Romanovi.

„Musíš si nějakou práci najít, takhle tu nemůžeš vegetovat donekonečna.“

Nejradši bych se ho zeptala, kde bere na tohle všechno peníze. Už je několik měsíců nezaměstnaný, a stejně si může dovolit pronájem bytu v relativně pěkné oblasti, a zvlášť všechen ten chlast, to musí být docela velká pálka.

U nás doma byly vždycky finance tabu. Nikdy se o nich nemluvilo nahlas. A když se náhodou přerovnávaly složenky, byl to vždycky rituál. Hlavně abych neviděla žádné částky. Nejspíš se mě tím naši snažili uchránit co nejdéle před dospělým světem, ale bohužel to mělo spíš opačný efekt. Doteď pořádně neumím hospodařit s jakýmkoli finančním obnosem. Je jedno, jestli mám málo, nebo hodně peněz, vždycky všechno nějakým záhadným způsobem utratím. Možná kdybychom o tom víc mluvili, bylo by to jinak. Asi by byla spousta věcí jinak. Komunikace je základ, to taky psali v té chytré psychologické příručce.

„Já si nějakou práci najdu, jen potřebuju víc času.“

„Hlavně potřebuješ přestat pít. Tati, koukala jsem na nějaký léčebny, mohl bys tam nastoupit na pár týdnů. Dát se dohromady a pak by to bylo všechno jednodušší. Jestli chceš, můžeme tam spolu zavolat.“

„Zbláznila ses? Proč bych chodil jak nějakej pošašenec do léčebny? Měla bys tam spíš odvízt svoji matku. K tý by to pasovalo spíš.“

No jasně, co jsem taky jiného čekala. Snad ne to, že by můj konzervativní otec, který neuznává duševní choroby jako skutečné choroby, ale jen jako slabost jedince, mohl přistoupit na něco takového, jako je léčba závislosti. On přece žádný problém nemá. Nikdo v naší rodině nemá žádný problém. Jen jsme všichni tak trochu až po uši ve sračkách.

3.

Do práce jsem samozřejmě dorazila pozdě. Laborantka už stepovala přede dveřmi, promrzlá na kost. Ještěže je holka teprve tři měsíce po škole. Zatím si mi nedovolí říct ani popel. A myslím, že šéfovi to taky nenapráská. Snaží se vybudovat si se mnou co nejlepší vztah. Sama ale nevím, jestli je to vůbec možné.

„Ahoj.“

Z tónu jejího hlasu je poznat, jak moc se snaží nedat najevo, že je naštvaná. A já se jí ani nedivím. Kdybych v tomhle mrazu měla stát čtvrt hodiny, asi něco rozbourám.

„Promiň, někde jsem se zdržela.“

O svém opileckém otci na potkání rozhodně nevyprávím. A už vůbec ne takové snaživce, která by mi ještě během dopoledne stoprocentně našla všechny léčebny v České republice a stihla je i obvolat. Jako bych to už sama několikrát neudělala.

Vlastně se to stalo takovým mým sportem. Vyhledávat, kam by otec mohl jít. Možností bylo překvapivě docela dost. Od těch placených, kde jste za pobyt zacvakali i sto tisíc měsíčně, až po ty neplacené, kde ale byla čekačka. Třeba tři měsíce. Což docela chápu, nejspíš si chtějí prověřit opravdovou motivaci člověka nastoupit na léčení, a co je lepší než nechat ho čekat tři měsíce. I kdyby se mi otce povedlo přesvědčit, že jít se léčit je ta nejlepší volba, jakou může udělat, určitě ho v tom přesvědčení neudržím tak dlouho. Mají to prostě chytře vymyšlené. Slabší kusy vyeliminují hned.

„Mohla bys, prosím, převzít zboží? Já budu vepředu.“

Odhazuju do rohu kabát a převlékám se. Jestli něco fakt nesnáším, tak je to bílá barva. Rozšiřuje, všechno je na ní vidět a pokaždé, když se navleču do bílé, připadám si, že ode mě každý něco očekává.

Když jsem šla studovat farmacii, myslela jsem si, že to bude o něčem jiném. Že budu paní lékárnice, co vzadu v lékárně míchá masti a plní kapsle kuličkami s účinnými látkami. Možná jsem si samu sebe představovala jako krásnou magistru z prvorepublikového filmu.

Realita je ale taková, že jsem v podstatě prodavačka. A nejenže se tak beru já, berou mě tak i ostatní lidi. Je jedno, že mám titul a pět let studia na vysoké škole. Pro ně jsem prostě jen chodící přibližovač aspirinů, ibalginů a léků na průjem a zácpu.

Možná u starších lidí, u těch ještě nějakou úctu mám. Asi hlavně proto, že si chodí do lékárny vlastně především popovídat. Říct, kdo umřel, jaké vnouče se jim narodilo, co doma pejsek nebo kočička nebo pejsek s kočičkou. Někdy mívám pocit, že tyhle lidi znám líp než svoje vlastní rodiče.

Třeba paní Vokurková, která se zrovna o dvou holích plouží vstupními dveřmi. Jde si pro svou obvyklou kombinaci léků – Warfarin, Detralex, Rosucard a Prestarium. Takový klasický čtyřboj staršího člověka.

Paní Vokurková sem chodí od doby, co tu pracuju. A chodila sem pravděpodobně ještě mnohem, mnohem dřív. Možná i dřív, než jsem se vůbec narodila. Občas je pro mě hrozně těžké si představit, že staří lidi byli taky někdy mladí. Pořád je vnímám tak, jak vypadají teď. A tak si i paní Vokurkovou před mnoha lety představuju jako stejnou shrbenou babču o dvou francouzských holích.

„Dobrý den, paní magistro. To je dneska ale zima, viďte? Na zahrádce mi všechno pomrzne. Jak se minulý týden oteplilo, tak na keřích vyrašily pupeny. No a teď to všechno opadá.“

„Dobrý den, paní Vokurková, ani nepovídejte, ta příroda si s námi ale hraje, co? Slyšela jsem v rádiu, že už by mělo být spíš chladno, přece jen, začátek listopadu, to už nemůžeme čekat nějaká horka.“

„Pravda, pravda. To víte, pro mě už je to těžký, každá taková zima. Jak namrznou chodníky, kloužu se jako nějaká obstarožní krasobruslařka.“

Nebo jako kostka ve skluzu, napadne mě zase úplně pitomě. Tahle reklama se jim povedla, člověk to nemůže dostat z hlavy. Ale nedokážu si vzpomenout, na co vlastně ta reklama byla, takže zas až tak povedená není.

„A nemůže vám dojít pro léky dcera?“

Dceru paní Vokurkové jsem viděla asi dvakrát. Je to rázná blondýna, asi padesátnice, která vypadá, že babču pokaždé zkomanduje, zkasíruje a odjede luxusním autem do jistě luxusního bytu nebo domku v nějakém satelitu na okraji Prahy. Možná jen čeká, až babka umře, aby po ní zdědila její byt v centru. Mít starší příbuzné v Praze je momentálně jako výhra v loterii. Jen s nimi musíte být zadobře, aby pak byt neodkázali nějakému dobročinnému spolku. I to se stává.

Já to mám jisté – i kdybych jednou tátu našla mrtvého v jeho lenochodí pozici, nezdědím krom toho bordelu vlastně vůbec nic.

A máma? Té asi taky nepatří nic, zatím.

Ach jo. Život je těžký a nespravedlivý. Možná má táta pravdu a fakt je lepší přes hrdlo flašky. I když já si přes hrdlo flašky vždycky nabrnknu akorát tak nějakého idiota z Tinderu.

„Prosím vás, dcera? Ta nemá čas. Jsou teď se zetěm na Maledivách.“

No jo, kde jinde by taky mohli být? Jakmile se ochladí, všichni zazobanci odjíždějí na ostrovy, které jsou zrovna v tu chvíli v módě.

„Však se brzo vrátí, ne?“

Tentokrát mě to opravdu upřímně zajímá. Jak dlouho můžou být na Maledivách? Kolik tam stojí jedna noc? Deset tisíc? Dvacet? Asi záleží, jak kde.

„Ale kdepak, budou tam až do Novýho roku. Prý mi pošlou pohled na Vánoce.“

Babča zní docela smutně, asi by na Štědrý den radši byla i s touhle nepříjemnou dcerou spíš než sama. Nikdo nechce být na Štědrý den sám. Až na mě. Já bych klidně sama byla.

Nikdy jsem nebyla velkým milovníkem Vánoc. Akorát tak do svých pěti let, když jsem ještě věřila, že dárky nosí Ježíšek. To mi to celé přišlo kouzelné a krásné. Pokaždé jsem se nemohla dočkat večera a čekání jsem se snažila si všemožně zkrátit.

Takže hned po snídani, kdy jsme tradičně měli naši domácí vánočku, kterou jsem taky tehdy měla dost ráda, protože jsem ještě nevěděla, co je to kalorie a že po ní přiberu nejmíň sto kilo, jsem běžela na svah bobovat s ostatními dětmi. Tam jsme byli až do oběda. Ale myslím, že nikdo z nás si to úplně neužíval, prostě jsme to brali jen jako zabíjení času.

Po obědě, který vlastně u nás nikdy moc nebyl, protože se čekalo na zlaté prasátko, jsme se vydali s našimi na procházku. Táta klasicky fotil každý zmrzlý šípek a větev a nás s mámou to otravovalo, protože byla zima. Doma jsme si pak pouštěli pohádky. A v pět se konečně začala připravovat večeře. To už jsem byla úplně na trní. Dokonce mi bývalo i špatně od žaludku. To mi mimochodem zůstalo o Vánocích doteď. Ovšem z úplně jiného důvodu.

Moje strategie teď je přenést se v hlavě na své útěkové místo.

Tohle jsem se naučila asi v sedmnácti. Už nevím, jestli mi to někdo poradil, nebo jsem to někde vyčetla, ale zjistila jsem, že ve chvílích, které jsou pro mě těžké, tahle strategie docela dobře funguje.

Spočívá v tom, že sice jsem na daném místě přítomna fyzicky, ale psychicky jsem na tom útěkovém. To je většinou les, louka nebo hory při západu slunce. Snažím se vybavit si co nejvíc detailů – jak voní vzduch, jaká je teplota, jestli zpívají ptáci, jestli je po dešti a tráva je plná drobných kapiček nebo jestli je naopak suché léto. Na tomhle místě zůstávám do doby, než se situace kolem uklidní a já ho můžu zase opustit.

S tátou se sice na sílu snažím být přítomná, ale pořád mě to láká vydat se do lesa, lehnout si tváří do mechu a dýchat vlhkou hlínu. Ale kvůli němu se opravdu snažím.

Dokonce i vařím, což normálně nedělám. Osmažím pro něj kousek kapra, pro sebe upeču kuře a splácám nějaký bramborový salát, většinou podle toho, co se mi povede nakoupit. Pak s tátou sedíme u stolu a moje největší mise je držet ho, aspoň ten večer, dál od alkoholu. Na dárky už nehrajeme, i když já mu vždycky aspoň nějakou maličkost koupím. Obávám se, že je ale časem stejně všechny odnese do frcu a za utržené peníze si koupí další chlast.

Možná by bylo fajn odjet na tyhle Vánoce na Maledivy. Sice bych za to dala asi všechny svoje peníze, ale měla bych svatý klid. I od Romana. Ten by se mnou stejně tak jako tak nejel. Protože to už by bylo moc závazné. Taková společná dovolená se provozuje minimálně po roce vztahu. Nebo tak nějak.

„Paní Vokurková, tady máte ještě malý balíček hadříků na brýle.“

„Ale to já nechci, já si to čistím ubrouskama, nechci utrácet za nějaký speciální hadříky.“

„To máte zadarmo, za bodíky, co jste u nás nasbírala.“

Ne, vůbec se necítím jako cvičená opice. Připadám si jak za kasou v Tescu, kde za bodíky dostanete slevu na pánve.

I paní Vokurková si mě docela podezřívavě prohlíží, možná přemýšlí, jestli nejsem jeden z těch šmejdů, o kterých určitě slyšela v televizi. Takoví ti, co nabízejí zájezdy s klobásami a pivem, ale jen pod podmínkou, že si nakonec koupíte parní čistič a sadu pánví za pár desítek tisíc. No jo, čisticími hadříky to začíná, exekucí končí.

„Tak dobře, já si je teda vezmu.“

Evidentně vyhodnotila, že jsem neškodná. A že když si ty hadříky vezme, pravděpodobně mi jen zajistí lepší provizi u nějaké farmaceutické společnosti.

Jo jo. Kéž by.

To už bych dávno nebyla tady, ale na lehátku na Maledivách.

4.

„Tak jaký jsi měla den?“

Romana zastihnu zrovna u přípravy večeře. Jako vždy – hovězí maso a zelenina. Bez přílohy. Protože fitness life. Co na tom, že pak do sebe naklopí pár panáků whisky. Samozřejmě tajně, abych to neviděla. Protože by to mohlo pokazit jeho obraz v mých očích. Nevím, jestli mu nedochází, že si všímám detailů, myslím, že jsem mu to dokonce i několikrát říkala. Navíc toho, že v lahvích na lince povážlivě klesá hladinka, by si všiml asi i slepý.

„Docela fajn, byla jsem za tátou. A ty?“

„Já skvělý, dneska jsem zvednul na mrtvý tah sto kilo. Čekuj ty záda.“

Začne se natáčet ze všech stran. Ať se snažím, jak se snažím, žádné extra svaly tam nevidím, ale samozřejmě obdivně heknu a řeknu, že je fakt sexy. Ať je pokoj.

Ani mě nepřekvapuje, že se nezeptá, jak bylo u táty. Vlastně ho doopravdy asi ani nezajímá, jaký den jsem měla. Chtěl jen, abych se zeptala já, jaký byl ten jeho, a on se mohl pochlubit svým skvělým highlightem.

Roman není člověk, co by se doopravdy zajímal o city jiných lidí. Umí projevit nějakou bazální empatii, ale ve své podstatě je to narcis, který vidí jen sebe. Ze začátku jsem si toho vůbec nevšímala, protože jsem do něj byla zakoukaná a měla jsem pocit, že lepší chlap už snad ani být nemůže. Ale postupem času se začaly objevovat malé rudé varovné vlaječky. Které se zvětšovaly a zvětšovaly, až narostly do obřích rozměrů. Sem tam takových, že mi ho před očima úplně zakryly.

Myslím, že to není zlý člověk, ale podobně jako většina mileniálů se příliš nehodí do praktického, a hlavně partnerského života. Není na něj spoleh a po většinu času vnímá jen sám sebe, takže nepozná, kdy ten druhý třeba potřebuje pomoct, pohladit nebo jen tak obejmout.

Přijde mi, že si poslední roky hledám podobný typ chlapů. Takové, kteří mi neustále dokazují, že pro ně vlastně nic moc neznamenám. Že je sice fajn, že s nimi jsem, ale když budou chtít, klidně mě můžou vyměnit.

Vždycky si říkám, proč to sama sobě dělám. Vždyť přece chci trvalý vztah, pokud možno na věky věků. A pak si vyberu někoho takového. A co hůř, setrvávám v tom i poté, co zjistím, jaký ten člověk doopravdy je.

Možná se ve skutečnosti taky bojím závazku. Jen si to na rozdíl od svých partnerů neumím přiznat. Možná že když vidím, jak dopadli naši, podvědomě nechci dopadnout stejně. A proto se takhle chráním.

Jak se tak pozoruju, mohla bych psát nějaké články do takových těch populárně naučných časopisů o psychologii. Vždycky mě docela zajímalo, co za lidi může tyhle časopisy číst. A ještě víc, co za lidi do nich může psát.

Podle mě to budou lidi jako já, kteří nevědí, co se sebou. Ale umějí si to pěkně zanalyzovat, rozebrat na mikročástice a na základě toho sesumírovat skvělé rady pro ostatní. Kterými se oni sami rozhodně řídit nebudou.

A pak si je přečtou zoufalí čtenáři a otevře jim to oči, ale jen do doby, než jejich rady budou chtít skutečně aplikovat. Pak zjistí, že se jim vlastně nechce a zase zapadnou do své obvyklé šedi. Než ovšem vyjde další číslo s dalšími radami, které jim opět otevřou oči. A tak pořád dokola.

„Dáš si taky?“

„Jen zeleninu a trochu vína, jestli máš.“

Dneska mi víno fakt bodne. Asi bych spíš měla být abstinent, když vidím, co se děje kolem mě, ale já si alkohol prostě odepřít nedokážu. Mám ho ráda, protože mě uvolní a funguje skoro stejně jako útěkové místo. Až na to, že mi není tak dobře, spíš je mi všechno jedno. A mám v tu chvíli pocit, že se všechny problémy prostě zvládnou.

„Říkala jsem si, že bych možná jela na Vánoce někam k moři,“ pronesu naoko ležérně mezi sousty mražené zeleniny opečené na pánvi. Není to nic moc. Ale lepší než hovězí, to nesnáším.

Roman se zarazí, dokonce snad přestane počítat, kolikrát svoje sousto už přežvýkal. Musí vždycky minimálně dvacetkrát. Aby z toho nepřibral nebo co.

„Aha. Já budu na Vánoce asi muset pracovat.“

To mě vůbec nepřekvapuje. Ani jsem nečekala, že by chtěl jet se mnou. Vůbec netuším, co bych mu řekla, kdyby řekl, že chce. Nevím, jestli bych si přála strávit s ním Vánoce nebo dovolenou nebo prostě jen několik dní v kuse. Možná i jo. Hrozně bych si chtěla namlouvat, že ještě máme nějakou šanci. Že jsem se v něm mýlila a že se mnou vlastně chce být.

„Ale tak samotná stejně jet nemůžeš, ne?“

„Proč?“

„No, všechny hotely a ubytka jsou pro dva. Navíc je to docela nebezpečný pro samotnou holku.“

On se o mě snad bojí. Trochu mě to překvapuje, přiznávám.

„Já myslím, že jsou i hotely, kde člověk může být sám. Nebo si zaplatím celý pokoj.“

Samozřejmě že nezaplatím, na to ani náhodou nemám. Ale najednou mám chuť Romanovi dokázat, že jsem doopravdy ta nezávislá, emancipovaná žena, co zvládne všechno. Opět se přepínám do módu „vzdorovité dítě“ a jsem připravená říct opak všeho, co mi řekne on.

„Tak jo.“

Hm, takže přepnutí ani nebylo potřeba. Je mu to vlastně docela jedno. Ach jo.

„Kdybys chtěla, mohli bysme o víkendu jet na nějaký výlet.“

„A neměl jsi jet k rodičům?“

„Měl, ale nakonec prý už něco mají, tak zůstanu v Praze. Jo, a máma tě pozdravuje.“

„Díky, vyřiď, že já ji taky.“

Romanovu mámu jsem nikdy neviděla. Přestože jsme spolu už přes půl roku, odmítá mě rodičům představit. Prý až nadejde ta správná chvíle. Evidentně ještě nenadešla. Z toho, co občas prohodil, mi bylo jasné, že by mě jeho rodiče rádi viděli. Nevím, co jim říkal. Jestli to, že se s nimi já nechci setkat. Nebo jestli dokázal přiznat barvu. Že on je ten zbabělec, který má problém s jakýmkoli závazkem.

„A co ten výlet?“

„Jo, proč ne. Ráda někam vypadnu.“

„Skvělý, beruško, vymyslím něco, kde budeš moct fotit.“

Když se jeho rty dotknou těch mých, cítím mikrovlákna hovězího. Vnitřně se trochu otřesu.

5.

RADANA

Nevěřícně jsem zírala na ty dvě čárky. Takže je to pravda. Třetí test a pořád dvě čárky. To už nemůže být chyba. Cítila jsem, jak ve mně narůstá panika. Co teď? Co budu dělat? Co když mě David opustí? Jasně že mě opustí. Přece si nemůžu myslet, že se mnou zůstane, proboha. Jsem pro něj jen flirt, hubená holka s hezkým zadkem. Nic víc, nic míň. Sakra. Sakra. Sakra!

Chce se mi brečet a křičet zároveň. Všechno se ve mně pere. To budou asi ty těhotenské hormony. Proboha.

„Já jsem těhotná,“ zkusila jsem si to říct nahlas. A znělo to divně. V puse jsem měla kovovou pachuť, jako by ani nebyla moje.

„Davide, jsem těhotná. S tebou.“

To znělo snad ještě hůř. S kým jiným bych asi byla těhotná? Jsem do něj bláznivě zamilovaná, jiné chlapy ani nevidím. I když jsem si stoprocentně jistá, že on to tak nemá. Určitě má jiné holky. Spoustu jiných holek. Možná řekne něco, jako že je ještě čas nechat si to vzít. To.

Bezděčně se pohladím po zatím plochém bříšku. Skoro jako bych cítila, jak se v něm ten tvoreček zhluboka nadechl. Což je asi hloupost. Ale já to vážně cítila.

Ne, nemůžu si ji nechat vzít. Bude to holka. To taky cítím. Bude to holka a bude jen moje. Život, co ze mě vzešel. Táta mi říká, že nejsem schopná nikdy nic pořádného dokázat, ale tohle dokážu.

Budu máma.

„Budu máma.“

„No, to gratuluju.“

Ani jsem si nevšimla, že mě nejspíš už nějakou dobu sleduje obtloustlá uklízečka.

„Promiňte.“

„Mně se neomlouvejte, já s tím nemám nic společnýho.“

To je pravda. Musím to Davidovi říct. Čím dřív, tím líp.

Vyšla jsem ven ze záchodků a zamířila do posluchárny. Cestou jsem měla pocit, že se na mě všichni dívají. Že to vidí a už si začínají šuškat, s kým to asi mám. Další hloupost. Ale já jsem prostě královna sugesce. Dokázala bych si asi vsugerovat i to, že mám třetí nohu. Rychle jsem pohledem dolů zkontrolovala, jestli mi náhodou opravdu nenarostla. Uf. Pořád dvě. Zato břicho mi najednou připadalo větší.

S tímhle musím přestat. Vážně.

Davidovi to ten den zase slušelo. Hrozně moc. Měl na sobě to hnědé tvídové sako, které jsme vybírali spolu. Nebo teda já mu navrhla, že by mu mohlo slušet, když jsem ho zahlédla ve výloze obchodu. A on si ho pak koupil. Potěšilo mě to. Jako bychom si tímhle malým gestem byli mnohem blíž. Jako bychom byli opravdový pár.

Na tuhle přednášku jsem chodila jen kvůli němu.

Vlastně jsme se poznali úplnou náhodou. Když jsem v prváku byla ještě přemotivovaná a měla předsevzetí, že zkusím aspoň jednou přednášku z každého předmětu, šla jsem i na filozofii. Což bych asi jinak nešla, protože mi to přišlo jako totálně hloupá věc. Abychom se učili něco, co kdysi prohlásili nějací dávno mrtví lidé. Možná u toho byli opilí nebo zfetovaní bůhví čím. Spíš velmi pravděpodobně. A pronesli to jen tak – jako všechny ty nesmysly, co říkám já, když jsem pod parou. A my se to teď budeme učit jako velké myšlenky.

Hned jak jsem do posluchárny vkročila, poznala jsem, že tentokrát jsem vážně neudělala chybu. Ten hezký mladý kantor mě okamžitě zaujal. Jeho úsměv byl nakažlivý, a když povídal o všech těch filozofech, místy mi přišlo, že má na ně stejný názor jako já. Ale i tak je dokáže respektovat. A vzít si z těch jejich keců to nejlepší.

A to mi na něm imponovalo. Dokonce tak, že jsem nevynechala jedinou přednášku. Ostatně jako hodně holek. David je prostě magnet. Filozofie se má, že ho má.

Poprvé mě pozval na kafe na konci prvního semestru. V té době jsem většinu času na jeho přednáškách trávila tím, že jsem se buďto zářivě usmívala, nebo se hlásila a odpovídala na otázky. Filozofie byla asi jediný předmět, na který jsem se kdy učila. Chtěla jsem být nejlepší. Chtěla jsem, aby si mě všiml. Aby věděl, že mě zajímá to samé, co jeho.

Že jsem bezva holka.

A on si toho skutečně všiml. Když jsme pak seděli v zapadlé kavárničce kousek od fakulty, usmál se na mě a řekl, že už se můžu přestat tak usilovně snažit. Že mě zaregistroval už dávno. To mě zahřálo u srdce. A taky trochu naštvalo. Protože mě mohl pozvat už mnohem dřív a nenechat mě se tak usilovně trápit všemi těmi mrtvými lidmi.

„Když mě hrozně zajímalo, kam až zajdeš. Ale evidentně žádné hranice nemáš, jak tě tak pozoruju.“

„Pro tebe bych šla až na konec světa.“

Smála jsem se, ale ve skutečnosti jsem to myslela vážně. Tenhle chlap mi prostě učaroval. Měl v sobě něco, co zatím žádný jiný ne. Takové vnitřní světlo a teplo. A já z něj nutně kousek potřebovala. Aspoň malý kousíček. Chtěla jsem být pohlcena a obklopena tou hřejivostí, kterou jsem doma nikdy neměla.

Jako by to vycítil, objal mě a poprvé políbil. Nad malým kavárenským stolečkem se dvěma kávami a písničkou Let It Be hrající v pozadí.

A bylo to hřejivé a příjemné, přesně, jak jsem si představovala.

Netrvalo dlouho a začali jsme spolu spát. Někdy v jeho pracovně, někdy u něj doma. Měl malý byt v Holešovicích. Ale stylově zařízený a útulný. A hlavně čistý. Na to, že v něm žil sám. Až později jsem pochopila, že to bylo hlavně proto, že jsem nebyla jedinou návštěvnicí. Takže se mu vyplatilo pravidelně udržovat pořádek.

Ve škole jsme se k sobě samozřejmě neměli. Nejdřív jsem si myslela, že je to kvůli tomu, aby nepřišel o místo. Pak mi ale došlo, že všichni stejně tak nějak vědí o jeho eskapádách, ale tolerují mu to, protože je opravdu skvělý učitel. A že nechce být viděn s žádnou holkou spíš proto, že by ty jiné, se kterými taky udržuje poměr, mohly žárlit.

Ach Davide, sladký Davide v tvídovém saku. Jak já to s tebou udělám?

6.

„Jsem těhotná.“

Hm, tak zjevně to bylo jednodušší, než jsem si myslela. David si ještě skoro ani nestačil sundat kabát ajá to na něj vypálila. Jen tak uprostřed chodby uněj doma. Vedle deštníku zjedné strany adveří na záchod ze strany druhé.

„Stebou.“

Jako by to nebylo zjevné. Ale asi jsem potřebovala nějak vyplnit to prodlužující se ticho. Jsem fakt blbá kráva, vůbec jsem ho na to nepřipravila. Co mi tak na to může říct?

„To je docela překvapující informace. Já myslel, že bereš prášky.“

Jako by mě kolem krku sevřela studená ruka. Aje to tady. Není rád. Jak by taky mohl být? Vždyť jsem pro něj jen hloupá nána, se kterou se občas vyspí. Nic víc ke mně nejspíš necítí. Do očí se mi začaly drát slzy. Teď nesmím brečet, ne, teď ne, vypadalo by to, že se na něj snažím tlačit.

„Beru. Nevím, jak se to mohlo stát. Ale četla jsem, že občas se to stává, že to není stoprocentní. Nejdřív jsem myslela, že mám jen nějaký špatný období, po ránu mi bylo pořád blbě, ale nechávala jsem to být apak mě to napadlo, že si jen tak zkusím udělat test aon byl pozitivní, třikrát byl pozitivní a…“

Jela jsem jako ozávod, měla jsem pocit, že když přestanu mluvit, hned mě vyhodí nebo se okamžitě rozbrečím, nedokázala jsem přestat mluvit, prostě nedokázala.

„Klid, uklidni se, pojď sem.“

David mě přivinul do své hřejivé náruče. Konečně se do mě začal dostávat po troškách ten známý klid, snažila jsem se ho zněj nasát co nejvíc, načerpat sílu. Ktomu, co jsem mu chtěla říct dál. Proto mě překvapilo, když mě předběhl.

„Chceš si to nechat?“

No tak, musím být silná. Teď, nebo nikdy.

„Ano. Chci. Chci mít dítě. Naše dítě.“

David si povzdechl asedl si na botník tak, že měl moje břicho vúrovni očí. Chvilku jen tak seděl akoukal před sebe apak mě na něj něžně políbil.

„Tak jo. Budeme mít dítě.“

Nemohla jsem uvěřit vlastním uším. Opravdu řekl to, co jsem slyšela? Tentokrát už jsem slzy zadržet nedokázala.

„Skutečně?“

„Jo. Jednou jsem tě do téhle situace dostal, tak se ktomu musím postavit jako chlap.“

Přitiskl mě ksobě adlouho jsme tak zůstali. On sedící na botníku, shlavou na mém břiše ajá zabořená obličejem do kabátů, co mi visely nad hlavou. Vnímala jsem jen jeho vůni, teplo, které mi předával, atoho malého tvorečka, co uvnitř mě rostl.

Budeme mít dítě. Já aDavid.

Když jsme oněco později leželi vposteli po krásném něžném sexu apřejížděl mi špičkami prstů po zádech, vnímala jsem absolutní pocit štěstí. Nejradši bych si tuhle chvíli zakonzervovala, nechala si ji navždycky avypustila její kousíček pokaždé, když mi nebude dobře.

Šeptal mi do ucha, že jsem krásná aže budu nádherná maminka. Usmívala jsem se do polštáře anemyslela na nic jiného. Jen na to, jak je mi krásně aže jsem se stresovala úplně zbytečně. Že je všechno přesně tak, jak má být.

„Už jsi to řekla vašim?“

Tahle otázka mě trochu píchla. Nevěděla jsem, jak to rodičům vysvětlím, zatím jsem to sotva zpracovala sama. Určitě budou chtít vědět, kdo je otcem. Logicky. Ataky budou chtít, abychom se sDavidem vzali. To bylo celkem jasné. Jinak by to byla ostuda. Neprovdaná holka spupkem. Co mohlo být horší? Snad jen neprovdaná holka spupkem, na který zadělala se svým profesorem, co má pověst děvkaře.

„Zatím ne.“

„Budeš muset, brzo to na tobě bude vidět.“

„Já vím.“

„Co jim řekneš?“

„Netuším,“ odpověděla jsem upřímně. Protože jsem opravdu nevěděla adoufala jsem, že mi David poradí. Potřebovala jsem vědět, jaké má se mnou plány.

„Budou chtít, abych si tě vzal.“

„Nejspíš jo.“

„Budeš muset odejít ze školy. Nebo půjdu já.“

Pocit štěstí pomalu odplouval. Teprve vten okamžik mi došlo, co všechno to bude znamenat. Jasně že si nemůžeme hrát na rodinku. To je moc ina Davida, jeho románky možná byli schopní na univerzitě tolerovat, ale tohle už je přes čáru. Stejně bych musela přerušit školu kvůli těhotenství. Bůhví jestli bych se tam pak vůbec vrátila.

„Půjdu já.“