Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Morgan Rhodes

VZPOMÍNKY A VRAZI

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Razorbill, an imprint of Penguin Young Readers Group, a division of Penguin Random House LLC.

Přeloženo z anglického originálu Echoes and Empires vydaného nakladatelstvím Razorbill v roce 2022 v New Yorku.

Copyright © Morgan Rhodes, 2022
Jacket Art © LEILANI BUSTAMANTE, 2021
Translation copyright © Dana Chodilová, 2024

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9334. publikaci

Překlad Dana Chodilová
Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Jiří Chodil
Korektura Veronika Konvalinková
Sazba a úprava obálky Ondřej Mikulecký
První vydání, Praha 2024
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2024

ISBN 978-80-271-7408-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-7407-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-1293-2 (print)

Mým přátelům, blízkým i vzdáleným…

i těm, které teprve poznám.

PRVNÍ KAPITOLA

Ten večer, kdy jsem se po hlavě vrhla vstříc svému osudu, jsem byla oblečená v rudé.

Konal se Královnin galavečer, největší společenská událost roku. Konal se v Královské galerii v Ironportu a byla to příležitost vystrojit se podle poslední módy, nazdobit se blýskavými šperky a strávit večer ve společnosti bohatých a slavných, prostě všech, kteří měli to štěstí a dostalo se jim osobního pozvání od samotné královny Isadory.

Pozvánka na takovou slavnost se neodmítá. I když by se člověku moc, vážně moc chtělo.

„První pravidlo večera,“ prohlásila jsem. „Tvař se nadšeně, že tu jsi.“

Celina Ambroseová, má nejlepší kamarádka, už celou věčnost ustrašeně hleděla z okna naší limuzíny. Po třiceti kamenných schodech stoupalo ke vstupu do galerie procesí krásných, dokonale upravených lidí, procházelo uličkou reportérů a nechávalo se fotit – ty snímky okamžitě poputují do zpravodajství určeného milionům zvědavců, kteří můžou jen snít o tom, že by se sem jednou dostali.

„Já nevím, jak to celé ty roky zvládáš, Joss,“ zašeptala Celina. Malou korálkovou kabelku svírala jako záchranné lano. „Jak tě všichni pořád hodnotí, každou chvilku. Každý pohyb. Každou chybku.“

„Hodnotí? Nebo obdivují?“ Pokrčila jsem rameny. „Řeknu ti, jak se to dělá. Bradu nahoru, úsměv od ucha k uchu. Tvař se, že každý je tvůj nejlepší kámoš.“

„Jenomže není.“

„Proto se jenom tak tváříš,“ připomněla jsem jí.

„Chceš říct, že mám lhát.“

„Jasně – lhát, přetvařovat se, předstírat. Říkej si tomu, jak chceš. Vtip je v tom, že nikdo nepozná rozdíl. Když vypadáš sebejistě, všichni si myslí, že sebejistá taky jsi. To mi věř.“

„Pro tebe je všechno mnohem lehčí.“ Svraštila obočí. „Vypadáš taková klidná a uvolněná. Copak tě nic nerozhodí? Nebo se taky přetvařuješ?“

V jednom kuse, pomyslela jsem si. A zvlášť dneska večer.

Nějaký hluboko zakořeněný instinkt mi napovídal, že jsem sem neměla chodit, ale nemohla jsem dopustit, aby Celina čelila slavnosti bez podpory. A tak jsem byla tady.

„Všechno je to zvyk,“ poznamenala jsem zlehka a udržovala povzbudivý úsměv. „No tak pojďme. Stejně máme zpoždění. Jestli na sebe necháme ještě čekat, tvůj otec mě vážně zabije. Připravená?“

Celina strnule přikývla. „Asi ano.“

„Výborně.“ Mávla jsem šoférovi, trpělivě čekajícímu před limuzínou, a ten otevřel zadní dveře. Vystoupila jsem z vozu, má nejlepší přítelkyně za mnou a hned jsme se do sebe zavěsily. „Jdeme na to.“

Jakmile reportéři spatřili Celinu, nádhernou osmnáctiletou zrzku, dceru premiéra Regise Ambrose, a stejně úchvatnou, plavovlasou, sedmnáctiletou mou maličkost, strhla se spoušť blesků a my se vydaly po schodech nahoru.

Po celoživotní praxi a zkušenostech ze sedmi předchozích Galavečerů pro mě byl zářivý úsměv od ucha k uchu hračka. Celina ale prožívala svou první velkou společenskou událost, kdy se stala středem pozornosti.

„Dobrý?“ špitla jsem nenápadně.

„Docela jo,“ odpověděla s bolestným úsměvem. Pak zalétla pohledem k vršku schodiště. „Otec nevypadá moc spokojeně.“

Podívala jsem se tam a viděla, jak se na nás dotyčný kaboní.

No, spíš se kabonil na mě.

Premiér chtěl, abychom všichni tři dorazili společně, jenomže černé šaty, které jsem měla pro tuhle příležitost připravené, mi prostě neseděly. A dodávka té šarlatově rudé saténové nádhery, která teď obepínala, objímala a tísnila moje tělo, se bohužel opozdila, takže jsme i my dorazily pozdě. Pozdě, přesto elegantně.

Ale i kdybych přijela o deset minut dřív, nic by se nezměnilo. Celinin otec nepatřil mezi moje největší fandy. Odjakživa si myslel, že mám na jeho dokonalou dcerušku špatný vliv, takže by uvítal, kdybych dneska večer zůstala sedět doma. Tak to ani nápad! Celinu cosi trápilo a bylo v tom něco víc než pochopitelná společenská úzkost. Umínila jsem si, že tomu přijdu na kloub a pomůžu jí se s tím vyrovnat, ať je to, co je to.

Neměly jsme mezi sebou tajnosti. Vůbec žádné. Absolutně nic. Celý život jsem si přála mít sourozence a Celina pro mě byla jako sestra. Takže pokud si myslí, že přede mnou něco utají, je vedle jak ta jedle.

Premiér zašermoval ukazováčkem a naznačil dceři, že má přijít blíž.

„Běž,“ pobídla jsem ji. „Nechám ho, ať tě má chvíli jen pro sebe, než vychladne. Nemám náladu nechat si nadávat, jak neumím hospodařit s časem.“

Podívala se na mě ustaranýma očima, ale já zvedla ruku s čerstvě upravenými nehty, abych ji zarazila, než něco řekne.

„Klid. Ať tě tu otec provede a představí, komu chce. Usmívej se, přikyvuj, tvař se, že tě zajímá všechno, co uslyšíš, a za chvilku ti budou zobat z ruky. Zvykneš si.“

„Ale chci si zvyknout?“ zapochybovala. „Kamarádit se se všemi těmi snoby?“

„Počkej, mluvíš i o mých nejlepších přátelích.“ Rošťácky jsem se na ni usmála. „A taky o mně, samozřejmě. Já jsem tu vysloveně největší snob. A jsem na to pyšná.“

Vlažně se zasmála, což jsem brala jako vítězství.

„Běž,“ pobídla jsem ji znova.

Celina otevřela pusu, jako by chtěla něco říct, pak se kousla do rtu, přikývla a vyběhla zbytek schodů za premiérem.

Ano, rozhodně ji něco trápilo. Něco velkého. A já si přísahala, že než večer skončí, přijdu na to.

Vplula jsem do světel blesků, opřela si ruku v bok, pózovala fotografům a snažila se vypadat, že není na světě místo, kde bych byla raději. Uplynulý rok se nesl ve stínu smutku a lítosti, ale teď jsem byla připravená stát se zase tou starou Joss, která není posedlá minulostí. Dnes večer se zaměřím na přítomnost a otevřu se úžasným příležitostem budoucnosti. Na ničem jiném nezáleží.

Chvíli to tak vážně bylo. Focení jsem koneckonců milovala, zvlášť v těchhle excelentních šatečkách, které budou ve zpravodajství vypadat absolutně božsky – záblesk energické červeně v moři krásných, ale nudně černých a šedých značkových kousků. Ten balík, co jsem za ně dala, se mi bohatě vyplatí.

Změnila jsem postoj a přehodila si vlasy přes levé rameno, což byla moje oblíbená póza, protože mi při ní dlouhé světlé vlny zakrývaly mateřské znamínko na krku. Dlouho jsem to malou skvrnku ve tvaru srdíčka nenáviděla a uvažovala jsem, že si ji nechám odstranit, ale nikdy jsem se k tomu nedostala. Nakonec jsem se rozhodla, že si toho unikátního rysu budu vážit.

Teda, dokud jsem se neocitla před objektivy. Pak mi vždycky naskočily staré zvyky.

„Slečno Drakeová! Josslyn Drakeová!“ Jeden reportér kousek ode mě vykřikl mé jméno tak nahlas, že jsem si ho všimla. Otočila jsem se na vysokánských podpatcích a věnovala mu oslnivý úsměv.

„Nazdar,“ zavrkala jsem.

„Moc vám to sluší, slečno Drakeová.“

„Děkuji vám.“

Strčil mi pod nos mikrofon a jeho kolega na mě namířil kameru. „Dnes je to přesně rok, co byl zavražděn váš otec, premiér Louis Drake. Stalo se to přímo na těchto schodech cestou na Královnin galavečer. Celé království Regara zajímá jedna věc: jak se cítí Josslyn Drakeová, bývalá první dcera Ironportu?“

Úsměv mě přešel. Hluk davu se rozplynul v pozadí. Srdce se mi rozbušilo tak hlasitě a rychle, že jsem ho vnímala až v uších.

„Já… daří se mi dobře, děkuji,“ povedlo se mi ze sebe vymáčknout.

Tyhle schody. Tenhle večer. Přesně před rokem.

Pohled mi padl na bílé mramorové stupně, ze kterých hned po tragédii vydrhli tátovu krev. Po tom, co se tu událo, nezbyla ani stopa, ale vzpomínka ve mně zůstávala tak pronikavá a živá, jako by se to stalo před pár okamžiky.

Mikrofon se mi přiblížil k tváři a já měla sto chutí ho odstrčit. Krk se mi stáhl, až jsem skoro nemohla mluvit.

„Je to neuvěřitelné, že jste se dneska večer dostavila. Co vám dalo sílu navštívit letošní slavnost?“ ptal se reportér.

Předstírej, radila jsem Celině. Musela jsem předstírat – lhát –, že je všechno v pořádku, že na mě každá buňka v těle nekřičí, abych utekla a někam si zalezla.

Čekala jsem to. Jistěže jsem to čekala. A zvládnu to. Jednoho dotěrného reportéra odpálkuju s grácií, i když mi jeho otázky připadaly jako šípy, vypálené přímo do srdce.

„Veškerou sílu, kterou potřebuji, čerpám od královny Isadory,“ pronesla jsem tak vyrovnaně, jak jen jsem dokázala. „Podporuji Její Veličenstvo ve všem, co dělá, v každém jejím rozhodnutí, a velice se těším na to, až si dnes večer poslechnu její proslov.“

Reportér přikývl. „Její Veličenstvo se nedávno rozhodlo podniknout útok na sídlo lorda Banyona, ale ten legendární čaroděj se zase vyhnul zatčení. Věříte, že ho Královnina garda najde a přivede spravedlnosti, aby pykal za smrt vašeho otce a tisíců obyvatel Regary při jeho nesmiřitelném tažení za zničení impéria?“

Na schodech galerie si obvykle nikdo netroufal klást takové otázky. Galavečer se nesl v uvolněném duchu lesku a prestiže. Nezabýval se čaroději, teroristy, smrtí a magií.

Už jsem dál nedokázala předstírat úsměv. V očích mě pálily slzy, ale ze všech sil jsem se snažila, aby mi žádná neukápla.

Reportérův mikrofon bez hnutí číhal jen kousek od mých rtů, čekal na mou odpověď. Kamery zabíraly mou tvář, připraveny zachytit jakoukoli známku citu nebo slabosti.

Celý život jsem byla první dcerou, až do otcovy smrti. Vyrostla jsem na očích veřejnosti – nadšeně uctívaná, nebo tvrdě kritizovaná, jak kdy. Vždycky jsem dávala lidem z médií to, po čem toužili, nikdy jsem se neschovávala, když mě chtěl někdo vyfotit nebo mi položit pár otázek.

Ale poslední rok jsem se držela stranou, trávila jsem čas hlavně s Celinou. Nedávala jsem žádné rozhovory a nenavštěvovala žádné velké okázalé akce. Vyhýbala jsem se publicitě a pozornosti médií. S malou skupinkou přátel jsem se zúčastnila pár soukromých oslav, ale to se nepočítá.

Držela jsem se dál od míst, kde by se ke mně reportéři a fotografové mohli dostat takhle blízko. Nechtěla jsem jim ukazovat, že umím být slabá, že umím brečet. Protože já slabá nejsem. A kdybych se rozplakala, ty záběry by se bleskurychle rozšířily po celém impériu, viděl by je každý.

Takže ano, budu lhát, jako když tiskne. Josslyn Drakeová, bývalá první dcera Ironportu, je na tom absolutně skvěle, děkuji vám pěkně.

A oni mi uvěří.

„Naprosto věřím královně Isadoře a její neuvěřitelně zkušené a oddané armádě stráží, že skoncují s hrozbou lorda Banyona,“ prohlásila jsem vyrovnaným, úsečným tónem. „A že v našem impériu znovu zavládne mír.“

Než jsem to ze sebe vysoukala, třásla jsem se jako osika. Reportér mi položil ještě doplňující otázku, ale už jsem měla všeho plné zuby.

Věnovala jsem mu napjatý úsměv. „Děkuji vám pěkně,“ řekla jsem, odvrátila se od něj a bez dalšího pózování vyšla zbytek schodů. Přitom jsem si vztekle setřela slzu, které se povedlo uniknout a stékat mi po tváři.

Snad si toho nikdo nevšiml.

Jakmile jsem se ocitla za vchodem do galerie, přitiskla jsem se ke kamennému sloupu, zavřela oči a dopřála si několik hlubokých – a snad uklidňujících – nádechů a výdechů.

„Ty to zvládneš,“ domlouvala jsem si v duchu. „Jsi v pohodě. Všechno je v pohodě.“

Po chvilce jsem oči zase otevřela a rozhlédla se po rušném vstupu. Hned se mi vynořila vzpomínka na otce vedle mě, na mou ruku v jeho, když jsme před sedmi lety vcházeli do galerie na můj první Galavečer. Celé ty roky, kdy Louis Drake sloužil coby královnou osobně vybraný premiér v Ironportu, hlavním městě impéria Regara, nesnášel tyhle slavnosti úplně stejně jako Celina.

Otec a já jsme se od sebe lišili v tolika věcech, že by se to ani nedalo spočítat.

Tehdy mi bylo teprve deset, ale byla jsem to já, kdo mu pomáhal plout davem, nutil ho vést zdvořilé řeči a navazovat potenciálně důležité styky s ostatními hosty, zatímco on si stěžoval, jak ho škrtí motýlek, který jsem mu uvázala, protože on sám se to nikdy nenaučil. Zvláštní, jak moc nenáviděl veřejnou část své práce. Ale já věděla, že je pro královnu nepostradatelný. Koneckonců, sama si ho do té role vybrala. Působil jako její premiér skoro dvě desítky let a nikdo nikdy nevznesl jediný návrh na jeho vystřídání.

Královna Isadora mého otce zbožňovala. Zbožňovala i mě, a proto po loňské tragédii sama navrhla, abych dál žila v rezidenci premiéra, v jediném domově, jaký jsem kdy poznala, coby svěřenkyně Regise Ambrose, blízkého přítele a nástupce mého otce.

Souhlasila jsem z celého srdce, hluboce vděčná za tu možnost. Otec měl jen vzdálenou rodinu, žila tisíce mil daleko a já ji nikdy nepoznala, takže šance vést dál život, jaký jsem znala, pro mě představovala opravdový dar.

Jasně, nebylo to všechno dokonalé. I když se naši tátové přátelili, Celinin otec mě nikdy nepřijal, považoval mě za otravnou holku, která má špatný vliv na jeho dceru. Možná jsem si ráda trošku zazlobila, ale šlo mi jen o to, abych Celině pomohla získat sebejistotu. Coby nová první dcera jí bude potřebovat spoustu.

Premiér nebyl první člověk, který mě nemá rád, a věděla jsem, že není ani poslední. Nevadilo mi to. Ne tolik.

Setřásla jsem vzpomínky a všimla si, že se ke mně někdo blíží. Ten někdo měl sto osmdesát pět čísel, lehce opálenou tvář, černé vlasy a hnědé oči. A postavu se širokými rameny, svalnatou hrudí a úzkými boky, která hezky vyplňovala černo-zlatou uniformu Královniny gardy, jako by byl nějaký bůh válečník.

Nálada se mi vylepšila jako mávnutím kouzelného proutku.

„Jste v pořádku, slečno Drakeová?“ Natáhl ke mně ruku se sklenkou vína a já ji bez váhání přijala. „Viděl jsem, co se dělo s tím reportérem.“

„Jsem v pořádku, děkuju.“ Vděčně jsem se napila. „Ale můžu poprosit o laskavost?“

„Jakou?“

„Říkej mi Joss.“

Povytáhl tmavá obočí. „To není moc vhodné, ne?“

„Věř mi, že jsem ta nejmíň vhodná holka, jakou kdy potkáš.“

Tím jsem si od něj vysloužila úsměv. „Opravdu?“

„Naprosto,“ potvrdila jsem s upřímným úsměvem.

Jmenoval se Viktor Raden.

Komandér Viktor Raden.

Ve svých osmnácti letech byl Viktor nejmladší v impériu Regara, kdo té vysoké hodnosti kdy dosáhl.

Před dvěma roky byl jmenován vrcholným šampionem gladiátorských Královniných her, pořádaných každého půl roku, čímž se z něj okamžitě stala celebrita v celém impériu. Viktor byl sirotek, který vyšel z ničeho a získal všechno tím, že porazil každého soupeře, který se mu v boji postavil. Vítězil jen ten nejsilnější a nejstatečnější a nikdo nevyhrál víc zápasů než Viktor. Konkrétně sedmnáct za sebou, během čtyřdenního klání.

Sama královna Isadora v tom mladém šampionovi poznala velkého bojovníka a hned ho zařadila do své gardy. Dosáhl přesně té velikosti, jakou si zasloužil.

Mluvila jsem s ním při třech velice památných příležitostech, naposled minulý měsíc na Celininých narozeninách. Doslechla jsem se, že tu dneska bude, a to mě možná popostrčilo k rozhodnutí letošní slavnost navštívit. Maličko.

No, víc než maličko.

Viktor si to možná ještě neuvědomuje, ale šíleně se do mě zamiluje. A stane se to brzy. Koneckonců je krásný, vynikající a naprosto dokonalý. A vysoký. Pořádně vysoký. Všechny mé kamarádky nad ním doslova slintaly, což z něj dělalo ještě lákavější trofej a já ji moc toužila získat.

Jakmile mě tu dnes uviděl, přinesl mi sklenku vína a staral se, jestli jsem v pořádku. Nadějný začátek, pomyslela jsem si.

Napila jsem se vína a spolkla ho skrz knedlík v krku, který se tam umíněně držel. „Už dorazila královna Isadora?“ zeptala jsem se.

„Ještě ne,“ odpověděl.

Jak je vidět, nejsem jediná, kdo se opozdil. „Ta si potrpí na velkolepé příchody, co?“

„Na ty nejvelkolepější,“ souhlasil se mnou.

Přestože mě tak příjemně zaměstnával, propátrávala jsem přitom pohledem vstupní halu a hledala Celinu. Konečně jsem ji uviděla, stála vedle svého otce, který mluvil se třemi muži v upjatých, formálních oblecích a s upjatými, formálními výrazy ve tvářích. Vypadala dost utrápeně, což nebylo úplně v duchu mé rady „usmívej se a přikyvuj“. Prohlížela si stůl obtížený baterií křišťálových láhví vína a spoustou umělecky vyřezávaných kousků ovoce a zeleniny, moc krásných na to, aby se snědly.

Pořád ale nevypadala, že by zoufale potřebovala mou pomoc. Což mi dopřálo trochu času, abych spustila plán zvaný Projekt Viktor.

„Jsem moc ráda, že tu dneska večer jsi,“ řekla jsem a obrátila se k němu.

„Vážně?“

„Opravdu moc. Vlastně si myslím, že bychom to mohli dělat častěji.“

„Co?“

„Ty a já. Povídat si. A pít víno.“ Usrkla jsem ze skleničky. „Ty ale dneska nepiješ.“

„Jsem ve službě.“

„Ano, jistě. Ale příště možná ve službě nebudeš.“ Natočila jsem si na prst dlouhý vlnitý pramen světlých vlasů. „My dva, láhev vína. Bez reportérů. Bez davů lidí. Moc ráda bych tě víc poznala.“

„Ano?“

„Ano, myslím, že ano.“

Viktor si mě chvíli prohlížel a kabonil se, pak zajel pohledem k premiérovi. „Bohužel si myslím, že to nepůjde.“

Zamračila jsem se. „Co to –?“

„Omluvte mě, prosím, slečno Drakeová.“

A byl pryč, nechal mě tam stát trapně samotnou.

Rychle jsem se z toho oklepala, ať to bylo, co to bylo. Působilo to skoro jako odmítnutí. Na to jsem nebyla zvyklá. Na druhou stranu, dneska večer jsem nebyla úplně soustředěná. Stávalo se jen vzácně, že by mě opustila má společenská zdatnost, když jsem si umínila získat, čeho se mi zachtělo.

A zachtělo se mi Viktora.

Zkusím to znovu jindy.

Viktor teď stál s premiérem a s Celinou a já se rozhodla, že se jim prozatím obloukem vyhnu. Dopila jsem sklenku vína a vydala se hledat další. Brzy jsem ji našla a v rekordním čase vyzunkla.

Potřebovala jsem se rozptýlit od smutku a temných myšlenek na lorda Banyona, ale věděla jsem, že se tomu nemůžu vyhýbat celý večer. Na žádost královny Isadory byla v galerii vystavena část Banyonových pokladů zabavených při nájezdu na jeho sídlo. Banyon byl nechvalně známý sběratel umění nakradeného v impériu.

A teď byly všechny poklady sebrány zase jemu a jeho pozemky zničeny. Nezůstalo mu nic.

Už jen ta myšlenka byla dost povzbudivá.

Ale zdaleka ne tak, jako by byla Banyonova poprava. Všechny čarodějky a všichni čarodějové se popravovali. Bez výjimek. Královniným cílem a cílem jejího otce a mnoha generací před ním bylo vyhladit ze světa všechny stopy magie až do poslední. Teprve pak bude impérium definitivně očištěno od zla.

Lord Banyon byl zvlášť nebezpečný, protože nenáviděl impérium a všechno, co představovalo. Jeho největší touhou bylo zničit říši, zničit královnu a všechno přestavět, stát se absolutním vládcem, zotročit si svou magií celý svět. Já naštěstí nikdy neviděla nasazení magie v žádné podobě, ale ve snech mě trápilo i pomyšlení na ni a legendy o hrůzách páchaných těmi, kdo dokážou přivolat tu nekonečnou temnotu.

Nenáviděla jsem ho. Nenáviděla jsem, co mi ten odporný čaroděj vzal. A rozčilovalo mě, že stačí i pouhá zmínka o něm a zkazí mi to náladu a večer.

Ale nedopustím, aby mi zničil život.

Stát tam samotná a dusit v sobě temné myšlenky by mi nijak neprospělo, a tak jsem se rozhodla, že vyhledám další rozptýlení. Někde v tom bludišti vyparáděných postav pod jiskřícími lustry, mezi bloumajícími houslisty a přepychovou nabídkou jídla se vyskytovaly moje kamarádky a jistě jen čekaly, až je najdu.

Potřebovala jsem se zaměstnat čerstvou várkou drbů.

Prokličkovala jsem hlavní síní, kolem početného orchestru, cestou prohodila pár slov se známými tvářemi, které mě informovaly, že moje přítelkyně jsou venku. Vyšla jsem na kouzelné zahradní nádvoří vonící levandulí a čerstvě posekanou trávou, obklopené baldachýnem bujných stoletých stromů. Stál tam další stůl s předkrmy a vínem. Vzala jsem si skleničku z tácu, který sluha nesl kolem, a bloumala jsem po rozlehlém oploceném prostoru.

„Věřily byste, že je dneska tady? Člověk by čekal, že bude mít víc úcty k otcově památce, ne že se bude předvádět na výročí jeho vraždy. A ještě k tomu v takových šatech!“

Ztuhla jsem na místě, hned jsem poznala Bellin hlas. Aby ne, byla to jedna z mých nejlepších kamarádek.

Děvčata se shromáždila v rohu. Přitiskla jsem se ke kamenné zdi těsně z jejich dohledu, svírala jsem skleničku a poslouchala, jak se o mně baví.

„Zrovna jsem ji viděla, jak se vrhla na komandéra Radena. Bylo to tak okaté a zoufalé, až je to smutné. Zvlášť když o ni nemá zájem.“

To byla Olivia.

Další má dobrá kamarádka.

„Víte, tu červenou si vzala, aby zastínila Celinu. Ale Celina má úroveň, přirozenou úroveň, má to v sobě. Něco, co Josslyn Drakeová nikdy mít nebude.“

A pak tu máme Helen.

Helen jsem odjakživa nesnášela.

Žaludek se mi bouřil s každým jedovatým slovem, které z nich vypadlo.

„Nechápu, jak s ní Celina může vyjít,“ přisadila si Bella. „A dokonce ji ještě brání. Celou dobu! Přes to, co Joss vyvádí, jak je hlasitá a trapná. Představte si, že byste s ní musely žít. Jako že by byla pořád u vás v domě a nebylo by před ní úniku!“

„Jenže jí nic jiného nezbývá,“ odpověděla Olivia. „Co měl premiér Ambrose asi tak říct, když ho královna požádala, aby na Joss dohlédl?“

„Mohl to odmítnout. Joss je sobecká narcistka, nestará se o nikoho, jen o sebe,“ řekla Helen.

Uvědomila jsem si, že se chvěju. Každé slovo bylo jako rozžhavená jehla, která mi pronikala hlouběji a hlouběji do duše.

„Kam by asi tak šla?“ uvažovala Olivia. „Kromě otce nemá skoro žádnou rodinu.“

„Pro mě za mě, hoďte ji do Královniny pevnosti a zapomeňte, že existuje,“ zahučela Helen.

Bella se rozesmála. „Kdyby to bylo tak snadné!“

Královnina pevnost byl ohrazený vězeňský areál pár set mil severně od Ironportu, kam se posílali zločinci dožít život stranou řádné společnosti. Jakmile se člověk jednou dostal dovnitř, ven už nevyšel. V podstatě přestal existovat.

A moje kamarádky si myslí, že si zasloužím jednosměrnou jízdenku do toho pekla. Jak milé.

Měla jsem sto chutí zmizet, než si mě někdo všimne, ale to by bylo slabošské. Možná mě s gustem za zády pomlouvají, ale nikdo nemůže nikdy říct, že Josslyn Drakeová je slaboch.

Narovnala jsem záda, zvedla bradu a vynořila se zpoza rohu.

„Á, tady jste,“ zaculila jsem se na ně zeširoka. „Všude vás hledám!“

„Joss!“ vyjekla Bella a vyměnila si poplašený pohled s Olivií. „Páni, tobě to dneska ale sluší.“

„Ty šaty jsou senzační,“ rozplývala se Olivia nadšeně. „Máš takové štěstí. Já bych za tvoje tělo zabíjela.“

„Vy jste tak milé,“ zacukrovala jsem. „Vám to taky sluší. I tobě, Helen.“

Dotyčná, která měla na sobě stejné černé hedvábné šaty jako na oslavě Celininých narozenin, se do lichotek tolik nehrnula. Chladně si mě prohlížela. „Jsi moc hodná, Joss.“

Prohlížela jsem si ty tři, z nichž se dvě tvářily provinile. „Víte, v takové večery, jako je tenhle, mi dochází, jaké mám štěstí, že mám opravdové kamarádky, jako jste vy. Zvlášť po tom těžkém roce.“

„Byla jsi tak statečná,“ vyhrkla Bella rychle.

„Moc statečná,“ zdůraznila Olivia.

Obrátila jsem se k Helen. „Taky si myslíš, že jsem byla ten rok statečná?“

Usmála se, ale do očí ten úsměv nedosáhl. „Velice statečná. Jsi pro nás vzor, Joss.“

Šum hlasů kolem zesílil. Obrátila jsem se, abych zjistila, co se děje. Na dvůr vstoupila sama panovnice, královna Isadora Regara, obklopená skupinou osobních stráží. Nesla se v nazdobených bílých a zlatých šatech s přiléhavým živůtkem a vrstvenou sukní. Padly jí dokonale – nejlepší královská módní volba – a její bledá pleť v nich vypadala, jako by byla poprášená zlatým a stříbrným prachem.

„Á, tady je,“ pravila královna s úsměvem. Natáhla ke mně ruku. „Josslyn, pojď se mnou, ano?“

Zalétla jsem pohledem k Helen a potěšilo mě, že v těch zrádcovských očích vyrostla hora vzteku. „Pokud mě omluvíte, žádá si mě má drahá přítelkyně královna Isadora. Všechny víte, že je pro mě spíš něco jako teta. Popovídáme si později. Snad vám nebudu moc chybět.“

Ublížily mi. Zranily mě.

Ale nikdy nepřipustím, aby mě viděly krvácet.

DRUHÁ KAPITOLA

Udělala jsem před královnou pukrle, podklesla jsem vkolenou, jak jen mi to upnutá róba dovolovala. „Vaše Veličenstvo, je skvělé vás zase vidět.“

Pokývla mi. „Tebe také. Hluboce lituji, že jsem se tak dlouho neozvala, má drahá. Je to vskutku neodpustitelné.“

Naposledy jsem královnu viděla na pohřbu mého otce, vblátivý, šedivý den, ze kterého jsem si skoro nic nezapamatovala.

Zavrtěla jsem hlavou. „Není co odpouštět. Vím, jak jste zaměstnaná.“

Povzdechla si, svraštila obočí. „Jsem na tebe tolik pyšná, že jsi vsobě našla sílu sem dneska večer přijít.“

„Chtěla jsem tu být,“ vydechla jsem zajíkavě. „Avím, že iotec by chtěl, abych přišla.“

„Souhlasím. Ano, tvůj otec byl velký muž askvělý premiér. Každý den si uvědomuji Louisovu ztrátu.“

„To já taky,“ přisvědčila jsem azoufale toužila změnit téma, bavit se oněčem jiném, oněčem, při čem by mi nehrozilo, že se rozsypu.

„Potřebuješ víno,“ všimla si královna mého bolestného výrazu. Mávla jednomu ze svých osobních strážců, aby nám přinesli dvě sklenky. Jakmile jsem vděčně sevřela novou skleničku, zavěsila se do mě. „Ateď pojď se mnou, má drahá. Chci ti ukázat něco, co ti jistě bude připadat velmi zajímavé.“

Zavedla mě zpátky do širokých nablýskaných chodeb galerie. Pohybovalo se tam několik prověřených reportérů afotografovalo. Dala jsem si záležet, abych se trochu napřímila ausmívala se oněco víc, když mě teď všichni vidí, zavěšenou do samotné panovnice.

Zalkni se, Helen, pomyslela jsem si.

„Vycházíš sAmbroseovými dobře?“ zeptala se královna cestou.

„Moc dobře,“ odpověděla jsem tak nadšeně, jak jen jsem dovedla. „Celina je moje nejlepší kamarádka, je pro mě jako sestra. Ajejí otec je moc vlídný alaskavý.“

To sotva. Ale na druhé straně, nebyl ani žádný netvor. Většinou mě nebral na vědomí, což mi dokonale vyhovovalo.

„Vím, že měl Louise velice rád,“ podotkla královna.

„To ano,“ souhlasila jsem okamžitě.

Procházely jsme zlatou chodbou, vonící po sladkém víně adrahém parfému, akrálovna kynula návštěvníkům, kteří kní obraceli usměvavé tváře, jak jsme je míjely.

Jakmile jsme se dostaly do prázdné části chodby, královna zvážněla. „Josslyn, jistě jsi slyšela onedávném nájezdu na pozemek lorda Banyona.“

Zpomalila jsem. „Vím, že unikl.“

„Bohužel ano. Prozatím. Viděla jsi už výstavu jeho ukradeného umění?“

Tam tedy měla namířeno. „Ještě ne.“

„Ani já ne.“ Svaly včelisti se jí napjaly. „Napadlo mě, že se bude hodit, abychom si ji prohlédly společně, vždyť ten ďábelský člověk toho tolik vzal nám oběma. Přísahám ti, že Zarek Banyon zaplatí za všechnu bolest, kterou způsobiltomuto světu.“

„Dobře,“ řekla jsem. Byla to jenom špička ledovce toho, co jsem měla na srdci, všech nenávistných invektiv na adresu toho ďábelského čaroděje, který využil své zvrácené magické schopnosti, aby ublížil každému, kdo mu kdy zkřížil cestu.

Výstava umění byla umístěna vsále na zadním konci chodby, hlídali ji čtyři ozbrojení členové Královniny gardy. Na první pohled to tam vypadalo jako vkaždé jiné místnosti tady vgalerii– stěny zdobily malby ve zdobených zlatých rámech, pod sklem spočívaly šperky, sochy adalší předměty.

Můj pohled okamžitě přitáhla malá zlatá krabička. Připomněla mi šperkovnici, kterou mi otec daroval hned po smrti matky, když mi byly čtyři roky. Do víčka té mé je vyryto moje jméno amatčina kresba motýla. Dodneška si vní uchovávám svůj oblíbený prsten anáhrdelník.

Tahle krabička byla zdobená jinými rytinami, navzájem propletenými geometrickými tvary.

„Dobrý bože,“ špitla královna.

Obrátila jsem se, abych zjistila, co vyvolalo tuhle reakci.

Panovnice stála před portrétem pohledného mladého muže stmavě plavými vlasy amodrýma očima.

„Vaše Veličenstvo?“ řekla jsem váhavě.

Prohlížela si malbu, tvář jí zbledla. „Nečekala jsem, že tohle ještě někdy uvidím, ale jsem moc vděčná, že se to vrátilo zpátky.“

Dech se ve mně zadrhl, když jsem si uvědomila, na co se dívám. Nebo spíš, na koho se dívám.

Na královnina syna, prince Eliana. Její jediné dítě. Byl stejně starý jako já teď, měl sedmnáct, když ho lord Banynon před šestnácti lety zabil. Čaroděj přivolal temnou magii, zapálil palác azuřivý nepřirozený požár si vyžádal spoustu nevinných životů, včetně toho princova.

Deset let předtím královna ovdověla, její manžel, princ Gregor, zahynul po tragickém pádu. Elian byl její jediný žijící příbuzný avýhradní dědic trůnu.

Aten odporný čaroděj jí ho ukradl.

„Je mi to moc líto,“ hlesla jsem.

Přikývla, ale dál studovala portrét. „Víš, vždycky jsi mi mého Eliana hodně připomínala. Dva houževnatí avelice chytří mladí lidé.“

„Moc ráda bych ho byla poznala.“

„Ano.“ Pohled se jí zatoulal kamsi do dálky. „Byla bych udělala všechno, abych synovi zachránila život, úplně všechno. Bez ohledu na cenu.“

„Samozřejmě,“ souhlasila jsem.

„Banyon zaplatí,“ procedila skrz zaťaté zuby. „Seberu mu všechno, oco kdy stál, apřisvojím si to. Apak, až zase stane přede mnou, poslechnu si, jak žebrá oodpuštění, vysměju se mu abudu se dívat, jak umírá.“

Tohle nebyla ta vyrovnaná panovnice, jakou vídala většina občanů impéria ve zpravodajství. Tohle byla chladná asyrová žena, která pořád truchlí po synovi, stejně hluboce jako tehdy před lety. Tak hluboce jako já po svém otci.

„Tomu naprosto rozumím,“ prohlásila jsem pevně.

Chvíli si mě měřila tvrdým pohledem, než jí oči zase zjihly.

„Ano, jistěže ano.“ Natáhla se ke mně astiskla mi ruku. „Josslyn, po dnešním proslovu se budu hned vracet do paláce, ale trvám na tom, abys mě tam brzy navštívila. Moc potřebuji mít poblíž mladého člověka, jako jsi ty, plného světla aživota. Cítím, že je mou povinností na tebe více dohlížet, má drahá.“

„Bude mi ctí,“ odpověděla jsem vážně.

„Dopřej si zde chvíli osamotě, svědomím, že inejtemnější anejnebezpečnější magie může být abude poražena vším, co je dobré apravdivé. Apak si přijď poslechnout můj projev. Je dlouhý, ale výtečný, pokud to můžu sama zhodnotit.“

Stěmi slovy mě královna políbila na obě tváře aopustila galerijní místnost.

Ještě chvíli jsem si prohlížela portrét prince Eliana. Měl cosi vočích, něco povědomého, co jsem nedokázala určit. Přistihla jsem se, že mě znepokojuje, jak živě vypadá, jako by měl vykročit zrámu apřistoupit ke mně. Celý život jsem věděla, že lord Banyon je zlý, ale tohle mi připadalo zvlášť kruté, ukrást tak citlivé umělecké dílo truchlící matce, hned poté, co ukořistil princův život.

Prošla jsem kolem dalších obrazů, ale žádný nebyl tak zajímavý jako portrét mrtvého prince. Nakonec jsem se vrátila kmalé zlaté krabičce, které jsem si všimla předtím. Vypadalo to, jako by zářila oněco víc než všechny ostatní předměty na výstavě.

Koutkem oka jsem zaznamenala, že do místnosti vešel další člen Královniny gardy.

Byl to Viktor– vysoký, štíhlý, hezký ve své černo-zlaté uniformě.

Dobře, pomyslela jsem si. Další šance na výhru.

Když jsem se kněmu blížila, stál ke mně zády. Potlačila jsem všechny smutky, pochyby astísněnost asnažila jsem se vypadat co nejpůvabněji. Umínila jsem si soustředit se na svou jasnou budoucnost, ne na temnou minulost.

„Hned po proslovu odcházím,“ oznámila jsem mu. „Nechceš se mnou zajít na to víno, jak jsem říkala předtím?“

Ztuhl vramenou, snědou tvář obrátil maličko ke mně. „To není dobrý nápad.“

Vysoký, tmavé vlasy, široká ramena. Ale to bylo všechno, co měl sViktorem společného. Přejela jsem po něm překvapeným pohledem, až teď jsem zaznamenala mírně křivý nos, jizvu na ostře řezané čelisti, bíle se rýsující pod světly galerie. Na levé straně krku měl tetování, siluetu dýky. Aoči tak tmavé, až se zdály být černé.

Najednou jsem si připadala trapně, couvla jsem před tím pronikavým temným pohledem. „Myslela jsem, že jsi někdo jiný.“

„Vypadá to tak,“ zabručel.

Místnost jako by se kolem toho strážného zničehonic zmenšila, přepadla mě klaustrofobie apřipadala jsem si podivně bezbranná. Atak jsem bez dalších řečí abez ohlížení odešla.

Vhlavním sále už královna zaujala své místo na pódiu apřed ní se shlukl dav. Zahlédla jsem Celinu, stála tam sotcem. Vydala jsem se kní.

„Dobrý večer, Josslyn,“ pozdravil mě Regis Ambrose, ale pořádně se na mě přitom nepodíval.

„Pane,“ pokývla jsem mu hlavou. Vypadalo to, že jsem kázání onedochvilnosti unikla. Paráda.

„Joss!“ spustila Celina apopadla mě za ruku. „Kde jsi byla? Všude jsem tě hledala. Musím si stebou před tím proslovem promluvit.“

„Očem? Jak protivné máme kamarádky? Protože přesně to jsem dneska zjistila. Ještě že mám tebe.“ Přejela jsem pohledem sál, pátrala po další sklence vína.

„Ne… jde oněco jiného,“ zachmuřila se. „Oněco, co jsem ti měla říct před dnešním večerem.“

Aje to tady. Její tíživé tajemství. Vduchu jsem si vynadala, že jsem nebyla sní anechala se rozptýlit vlastními problémy. Ale teď jsem tady.

„Je to radost, všechny vás tu dnes večer vidět,“ pronesla královna do mikrofonu. Její hlas se zvučně nesl sálem svysokým stropem.

Dav umlkl.

„Řekneš mi to hned potom, ano?“ zašeptala jsem Celině.

Zjejího pohledu sálala hluboká nejistota. „Dobře.“

Stiskla jsem jí ruku, obrátila se asoustředila se na královnu Isadoru.

„Dnešní večer znamená nejen třinácté výročí mého každoročního Galavečera, pořádaného od počátku mé vlády, ale imnohem temnější výročí,“ řekla vážně. „Před rokem nás akt otevřené války ze strany lorda Zareka Banyona připravil opremiéra Ironportu Louise Drakea, obdivuhodného, vřelého ainteligentního muže, který zasvětil půlku života službě mému impériu.“

Ucítila jsem, jak mě Celina objala kolem ramen ajak se ke mně obrátilo mnoho párů očí. Stiskla jsem pevně rty asoustředila se na to, abych nezapomněla dýchat.

To mi poradil můj terapeut, ke kterému jsem začala chodit po pohřbu, než jsem usoudila, že jsou mi jeho rady kničemu. No, až na to dýchání. To vážně pomáhalo vyčistit si hlavu azahnat chvilkovou úzkost.

„Ujišťuji vás,“ pokračovala královna, „že čaroděj neunikne spravedlnosti. Ta trocha magie, která ještě přežívá, ahrstka lidí, kteří ji dokážou přivolat ztemnoty, jsou pohromou lidstva. Slibuji, že brzy ukončím to, sčím má rodina začala před více než třemi stovkami let. Nepovolím, dokud mé impérium nebude očištěno od nákazy magie jednou provždycky avšichni čarodějové nezahynou, protože veškerá magie je zlá aneovladatelná. Akaždý vmé říši, kdo ovládá ařídí toto zlo, nebo je jím jakýmkoli způsobem nakažený, zaplatí nejvyšší cenu. Bez výjimek.“

Všichni znali nebezpečí magie– všichni jsme vyrůstali se stejnými legendami, učili se dějinám ve škole. Magie byla základní příčinou vší temnoty, nemocí, vší krutosti anásilí ačarodějky ačarodějové měli po staletí na svědomí nesčetná zvěrstva. Královna Isadora se svou armádou se neúnavně snažila chránit nás před tou temnotou, umožňovala nám navštěvovat oslnivé slavnosti, jako byla tahle, poslouchat inspirativní projevy, prohlížet si krásná umělecká díla, popíjet lahodné víno aflirtovat spohlednými strážemi.

Jejímu Veličenstvu ajejím slibům do budoucnosti jsem bezvýhradně věřila.

„Ten čaroděj, který roky zasévá hrůzu do srdcí milionů lidí, se bude brzy zodpovídat ze svých zločinů. Prozatím zde můžete vidět část uměleckých děl, které ukradl mně, vám, nám všem. Je to doklad toho, že ho lze najít azastavit. Aže jedinou odměnou pro zlo je smrt. Vím, že se na vás na všechny mohu spolehnout– na nejbohatší anejvlivnější občany tohoto velkého amocného impéria–, že štědře pomůžete financovat ten neustávající boj, poslední bitvu dobra se zlem.“

Odmlčela se, nechala ta slova vyznít, zachmuřeně se rozhlédla po ztichlém sále, zpříma čelila pohledům posluchačů.

„Zde, vKrálovské galerii, se nacházíme vpřítomnosti vší té krásy, těch neocenitelných uměleckých děl, která reprezentují minulé generace. Jsou vzácným fyzickým symbolem bohatství avýznamné minulosti naší říše. Od chvíle, kdy můj rod nastoupil na trůn, si každá generace cenila historie, dědictví aodkazu. Nic opravdu dobrého se nedá zničit anic opravdu zlého nemůže žít navěky. Aproto se dnes večer úmyslně zaměřujeme na dobro. Na budoucnost. Na lepší zítřek, kdy našim dětem adětem našich dětí nebude hrozit zkáza.“

Královna mluvila otom, co jsem chtěla ijá. Soustředit se na budoucnost, ne na minulost. Byla jsem ráda, že jsem sem přišla, ipřes původní pochybnosti. Jistě, bylo to těžké. Ale tahle slavnost znamená první den zbytku mého života.

Dobrého života. Šťastného anaplněného života tady vIronportu. Musím jen uvěřit vlepší zítřek, jako vněj uvěřila královna. Bolest aztráta, kterou překonala, zocelily ducha té nejsilnější ženy, jakou jsem kdy poznala.

Chtěla jsem být přesně taková jako ona.

„Mám velkou radost, že se svámi se všemi mohu podělit oúžasnou zprávu.“ Královninu dosud vážnou tvář prozářil úsměv. „Ozprávu, která znamená posun kpozitivní budoucnosti. Spotěšením vám dnes večer oznamuji zasnoubení dvou výjimečných mladých lidí– Celiny Ambroseové, dcery premiéra Ambrose, asoučasného zářícího šampiona Královniných her, mladého muže, který si rychle vybudoval pověst urputného astatečného hrdiny mé gardy, komandéra Viktora Radena.“

Překvapeně jsem zamrkala apodívala se na Celinu.

„Bože můj,“ zašeptala apak se usmála apřikyvovala, protože se na ni upřela pozornost celého sálu adav se roztleskal nad tou úžasnou zprávou. Viktor se knám vnějakou nestřeženou chvíli musel přiblížit, protože najednou stál tady abral Celininu ruku do své.

Dav začal provolávat blahopřání. „Jste tak úžasný pár!“ rozplývala se nějaká žena poblíž.

Potlesk konečně utichl akrálovna pokračovala ve svém projevu, ale já už zněj nevnímala ani slovo. Připadalo mi, jako bych zamrzla.

Potřebovala jsem další víno.

„Promiňte,“ zamumlala jsem atlačila jsem se mezi lidmi pryč.

Vlastně ne, víno ne– aspoň ne teď. Spíš jsem se zoufale potřebovala dostat na vzduch.

Vyšla jsem zgalerie na dvůr apárkrát nabrala do plic pořádnou dávku kyslíku.

Přiběhla za mnou Celina. „Joss, promiň! Myslela jsem, že tě před tím proslovem uvidím. Chtěla jsem ti to říct… ach, bože. Nevěděla jsem jistě, jestli dneska oficiálně oznámí… no… tu věc.“

„Já ho předtím pozvala na rande,“ zabručela jsem. „Aon mi dal košem. Teď už vím proč.“

„Měla jsem ti to říct.“ Celina si mačkala ruce, jako když byla mnohem mladší amnohem nervóznější anesmělejší než teď.

Pátrala jsem vjejí napjaté tváři avrtěla hlavou. „Proč jsi mi to neřekla? Jak dlouho už se to děje?“

„Pár měsíců,“ přiznala. „To… to byl nápad královny Isadory. Myslela si, že to bude dokonalý svazek.“

Měla koneckonců pravdu. Krásná první dcera Ironportu apohledný šampion Královniných her. Přesto jsem cítila, jak mě uvnitř tlačí něco hrozně zlého anepříjemného. Asi žárlivost. Nebo závist.

Odjakživa jsem si ty dvě věci pletla.

Celina se už pár měsíců schází sViktorem Radenem. Ateď jsou zasnoubení. Ajá otom neměla tušení.

„Proč jsi mi to neřekla?“ zeptala jsem se napjatým hlasem. „Jsme přece nejlepší kamarádky, ne? Žijeme ve stejném domě. Říkáme jedna druhé všechno.“

„Královna to chtěla oznámit sama, aby to bylo překvapení. Já… já věděla, že když ti to řeknu…“ Kousla se do rtu anedopověděla.

„Že když mi to řekneš, všude to roznesu,“ dořekla jsem za ni rázně.

Nemusela mi to ani potvrzovat, věděla jsem, že si to myslí.

Stékala jí po tváři slza amně to lámalo srdce. Nemohla za to, jak moc jí závidím její dokonalý asnadný život, to, jak přirozeně ji lidé mají rádi, jak bezstarostně zářivá je její budoucnost.

Objala jsem ji. „Já to chápu. Vážně. Amám ztebe radost, víš? Jestli jsi šťastná ty, jsem šťastná ijá.“

„Myslím, že jsem šťastná,“ potvrdila.

„To je dobře, protože oto jde. Teď se vrať dovnitř, usmívej se apřikyvuj, jak jsem ti říkala, ajá tě ujišťuju, že všechno bude fajn.“

Přikývla aotřela si tvář. „Přijdeš?“

„Ještě chviličku tu zůstanu. Je mi tu na vzduchu dobře, ještě chvíli si ho vychutnám. Navíc se pídím po nejlepším víně. Pět skleniček, to není tak moc, ne?“

Tomu se zasmála akonečně se vydala zpátky ke královnině projevu, který ještě neskončil.

Ajá, já popadla první sklenku vína aobrátila ji do sebe. Vhlavě mi přitom zněla slova, která jsem si předtím vyslechla.

Nechápu, jak sní Celina může vyjít. Přes to, co Joss vyvádí, jak je hlasitá atrapná. Představte si, že byste sní musely žít. Jako že by byla pořád uvás vdomě anebylo by před ní úniku!

Pravda otom, jak mě vidí ostatní, mě zabolela, jako by mi někdo vrazil facku.

Vidí mě tak iCelina? Jako hlučnou atrapnou kamarádku, od které nemá pokoj akteré se nemůže svěřit, protože by prozradila světu její nejhlubší, nejtemnější tajemství?

Ta myšlenka mě dost trápila, takhle jsem sebe samu neviděla. Považovala jsem se za dobrou kamarádku, které jde jen oto, aby byla Celina šťastná. Ale kdyby to tak vážně bylo, nevnímala bych teď tolik nepříjemných citů– pochybnost izávist aktomu ten nezpochybnitelný ostrý kousek zrady.

Stakovou velkou věcí, která jí změní život, se mi přece mohla svěřit. Bolelo mě, že to neudělala.

Toulala jsem se prázdnou chodbou ahlavou se mi šířila příjemná otupělost zvína. Bez valného zájmu jsem si prohlížela obrazy se ztuhle pózujícími muži aženami, kteří vposledních staletích nějakým způsobem ovlivnili impérium.

Historie je tak bezvýznamná.

Ale ikdyž jsem chápala, co se stalo aproč se to stalo, bolelo mě to jako čert.