Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Isabella Maldonado

Ozvěna krve

Z anglického originálu Blood’s Echo,
vydaného v roce 2017 a revidovaného v roce 2021,
přeložila Dana Chodilová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9337. publikaci.

Redakce Jiří Chodil
Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Text copyright © 2017 by Isabella Maldonado, revised 2021
This edition is made possible under a license arrangement originating with Isabella Maldonado, in collaboration with Liza Royce Agency.
Translation © Dana Chodilová, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Cover Design © Martin Kábrt, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-821-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-820-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-318-6 (print)

V METAFOŘE DOSUD VYŠLO:

série s Ninou Guerrerovou

Šifra

Hadí oči

Sokolník

série s Danielou Vegovou

Zabij, nebo zemři

Pro mého muže Mikea, který mi ukázal, že umím létat.

KAPITOLA 1

DETEKTIV VERANDA CRUZOVÁ Z PROTIDROGOVÉHO oddělení policejního sboru ve Phoenixu se spolu se svým týmem krčila u zdi z tvárnic a v nelítostném poledním žáru mžourala do postranní uličky. Pod neprůstřelnou vestou jí po zádech stékala stružka potu.

Pohlédla na hodinky. Dodávka zboží měla dorazit už před pěti minutami.

Ve sluchátkách se jí rozezněl hlas seržanta Fromma. „Letecká podpora potvrzuje, že se cílové vozidlo blíží.“

Tahač s návěsem se zvolna šinul ke skladištnímu areálu a Veranda se přitiskla ke zdi, aby ji z ulice nebylo vidět. Ruku držela na pažbě glocku, zatím schovaného v pouzdře, připravená k zásahu. Plán zněl, že kolegové z taktické jednotky vůz zadrží, jakmile dorazí k nakládací rampě, načež vniknou do skladiště a pozatýkají všechno, co má ruce a nohy. Jakmile bude oblast zajištěna, přesune se dovnitř Veranda se svým týmem a ujme se vyšetřování.

V prostoru tří bloků kolem, v sektoru známém coby Skládka, číhalo přes třicet policejních důstojníků a detektivů. Ta stoletá přezdívka pocházela ještě z dob, kdy byla tato místa zastavěná sklady zboží, z nichž některé tu stály dodnes.

Flaco, Verandin informátor, jí prozradil, že Villalobosův kartel používá jednu z budov coby distribuční středisko. Vyslídil, že dnešní dodávku heroinu si osobně převezme velká ryba, sám Bartolo Villalobos, který měl v kartelu pod palcem obchodování s narkotiky.

Dva roky neúnavného vyšetřování konečně přinesou ovoce. Kolegové jí už vyčítali, že je kartelem posedlá. Kdyby o Verandě věděli všechno, už dávno by ji z protidrogového vyhodili. Ale teď si s tím hlavu nelámala, protože dnes konečně nasadí Bartolovi želízka.

V protější uličce číhali příslušníci taktické jednotky, celí v černém, obrněný vůz měli schovaný o pár bloků dál. Veranda natáhla krk, na střeše naproti zahlédla odstřelovače. Věděla, že dva další dřepí na okolních budovách, oči upřené do mířidel pušek. Ohlédla se přes rameno na vlastní tým, který se za ní tiskl ke zdi.

Ulice byly opuštěné. Kanceláře městských úřadů zely o nedělích prázdnotou a spalující letní žár zahnal většinu chodců pod střechu. V dálce zaslechla rachot tahače, řidič podřadil a zahnul za roh.

V kapse nylonové vesty se jí rozvibroval mobil. Vytáhla ho, přelétla pohledem textovku a stiskla tlačítko vysílačky. „Všem jednotkám, cílové vozidlo změnilo trasu. Opakuji, cíl změnil kurz. Potřebujeme se přemístit.“

Hned nato se jí ve sluchátku znovu rozezněl hlas seržanta Fromma. „Potvrzení od letecké podpory. Cíl právě zahnul na jih na Jacksonovu. Byli jsme odhaleni. Zrušte operaci.“

Zaklela a vztekle praštila do tlačítka vysílačky. „Všem jednotkám, zůstaňte v pohotovosti.“

Horečně uvažovala. Kdyby Fromm kývnul na změnu operačního plánu a povolil přesun taktické jednotky, ještě stihnou kamion zadržet. Možná nechytí do pasti největší krysu, ale tenhle náklad drog aspoň nezamoří její město.

Neměla na vybranou, na nějaké tanečky jí scházel čas, a tak znovu stiskla tlačítko. „Taktici se můžou přesunout a zadržet ho na Dawkinsově a Osmnácté.“

Taktický tým phoenixské policie, známý jako jednotka zvláštního nasazení, se dokázal přizpůsobit za pochodu – pokud ovšem měl posvěcení shora. Srdce jí bušilo jako zvon, čekala, co Fromm odpoví. Tuto linku sdíleli všichni, kdo byli zapojeni do operace. Ticho se táhlo, policisté rozmístění v operačním prostoru napjatě poslouchali, jak Fromm zareaguje. Vzdorování rozkazu nadřízeného bylo porušením protokolu, které hraničilo se vzpourou.

Kromě všech ostatních slyšel její slova i seržant, který vedl taktický tým. Musel dodržovat postup, nemohl na Verandinu žádost svou jednotku přesunout, potřeboval schválení osoby oficiálně velící operaci. „Seržante Fromme?“ pobídl ho.

Fromm se ani nesnažil skrývat podráždění. „Udělejte to.“

Příslušníci taktické jednotky a detektivové z protidrogového se rozběhli do všech stran. V uličkách zasvištěla kola hlídkových vozů, do vzduchu se vznesl pach spálených pneumatik.

Dante Washington, jeden z Verandiných kolegů z protidrogového, ji chytil za loket, zatímco se ostatní rozbíhali přes ulici. „Co se stalo?“

„Netuším. Dostala jsem zprávu od informátora. Psal, že změnili trasu.“ Odlepila se ode zdi. „Ale náklad vezou.“

Z dálky bylo slyšet helikoptéru, pilot ohlásil čerstvou informaci. „Cílové vozidlo znovu změnilo směr. Míří na východ na Main Street.“

„To je dva bloky západně odtud.“ Rozběhla se uličkou.

„Počkej na posily, Cruzová.“ Dante se hnal za ní. „Ostatní od nás šli s taktiky.“

Nevšímala si ho. Prořítila se za roh a viděla, že tahač prudce zastavil. Dveře u řidiče se otevřely, vyskočila postava, přistála na zemi a hned se dala do běhu.

Veranda vyškubla glock z pouzdra. „Policie, ani hnout!“

Řidič bez váhání vběhl do vedlejší uličky.

Oběhla roh za ním, prudce se zastavila, přejela pohledem okolí a zahlédla ho, jak odstrčil postaršího muže a hodil ho na železné zábradlí krátkých betonových schodů u zadních dveří skladiště.

Násilník vtrhl do budovy, zatímco se jeho oběť potácela a pažemi zoufale máchala ve vzduchu. Veranda se k muži vrhla a přidržela ho právě včas, než se stačil zhroutit na chodník. Kovové dveře do skladiště se nad ní zabouchly.

Pomohla muži v letech zpátky na nohy a přelétla ho pohledem. „Dobrý?“

Zasténal, ale přikývl.

Jako vítr vyběhla schody a rozrazila dveře. Na prahu se zastavila, aby si oči zvykly na šero uvnitř. Stačila zaznamenat postavu na druhém konci rozlehlého prostoru jen zlomek vteřiny předtím, než jí zmizela z dohledu v postranním východu. Vyrazila za ní, kličkovala mezi bednami s kukuřicí, melouny a cibulí, které jí ležely v cestě, ale brzy jí došlo, že bude mít lepší šanci chytit ho venku. Prudce se obrátila, seběhla znovu po betonových schodech, plnou rychlostí zahnula za roh budovy a srazila se s Dantem.

Vzpamatoval se první. „Kudy běžel?“

Ukázala mu to. „Zmizel mi z očí, ale vyběhl těmi postranními dveřmi. Viděl jsi ho?“

Dante zavrtěl hlavou. „Je v tahu.“

„Do hajzlu.“ Rozběhla se, pátrala po nějaké stopě podezřelého.

„Máme ten tahač s nákladem,“ funěl těžce Dante, jak se s ní pokoušel držet krok. „Řidiče nepotřebujeme.“

Zastavila se a obrátila se k němu. „Moje echo, můj zátah, moje pravidla. Nezdrhne mi.“

„Fajn. Tak začnem touhle uličkou.“

Sledovala jeho pohled a najednou zaslechla jakýsi šustot. Všimla si popelnice přimáčknuté ke stěně budovy.

„Já být na jeho místě, tak se zdejchnu,“ zašeptala. „Najdu si schovávačku.“

Dante si odfrkl. „Tam by nevlezl. Je pětačtyřicet stupňů. V tý popelnici bude jak v peci. Za chvilku by se upekl.“

„Není to žádný Einstein a neměl na výběr.“ Vylovila glock zase z pouzdra a pokynula Dantovi.

Jeho kožené pouzdro zaskřípalo, i on tasil zbraň. Blížili se k popelnici ve správných úhlech, aby nebyli na mušce, zbraněmi mířili na těžké víko. Zklidnila dech, podívala se na partnera, pokývla.

Dante popelnici prudce otevřel a houkl: „Policie, odhoďte zbraň!“

Veranda se soustředila na ten malý prostor smrdutého kontejneru na odpadky. Zvuky se ztlumily, čas se zpomalil. Hleděla přímo do hlavně. Zaznamenala bílou, napínající se kůži kloubu ukazováčku na spoušti.

Vypálila.

Na mužově propoceném tričku rozkvetla krvavá skvrna. Volnou rukou se chytil za prsa a svezl se do odpadků.

Přehoupla se do popelnice a dala si pozor, aby dopadla na pistoli v mužově ochablé pravačce.

Zadunělo to, Dante přistál vedle ní. Sklonil se a přitiskl dva prsty muži na krk. Vzhlédl k ní. „Nic.“

KAPITOLA 2

O HODINU POZDĚJI SEDĚLA VERANDA v zadní části mobilního policejního velínu a pod sedadlem jí rachotil motor. Tušila, že vedení musí to monstrum aspoň jednou měsíčně vyvětrat na místě nějakého zločinu, aby ospravedlnilo jeho existenci.

Přes laminátový stůl trčící ze stěny vozidla na ni hleděli dva muži. Ten se sportovní postavou a zlatým štítkem na opasku se jí představil jako seržant Diaz. Starší muž byl detektiv Stark.

Informovali ji, že byli pověřeni vyšetřením střelby a že jde o standardní proceduru. Podle protokolu. Nezáleželo ale na tom, co říkali. Byla vinná, dokud se neprokáže opak.

Byl to její první zásah, který skončil smrtí, ale věděla, že všechno závisí na tom, jak si povede při tomhle pohovoru. Zabila člověka, což se u policie nebere na lehkou váhu. Protože jí hrozilo trestní stíhání, odrecitovali jí nejprve její práva a pak jí nabídli zástupce odborů a právníka.

Nechtěla působit provinile, a tak obojí odmítla. Že možná udělala chybu, ji napadlo už ve chvíli, kdy seržant Diaz zapnul diktafon na stole.

Pořádně se nadechla a schovala zpocené dlaně pod stůl. „Tak hrajem,“ zamumlala.

Diaz přimhouřil oči a vypnul nahrávací zařízení. „Tohle není žádná hra,“ poučil ji. „Nevím, jestli chápete, že jste se ocitla na špatné straně. Jste vyšetřovaná. Měla byste to brát vážně, detektive Cruzová.“

Zvedla ruce na znamení předstírané kapitulace. „Já to beru vážně. Smrtelně vážně.“ Tohle nebyl dobrý začátek.

Diaz znovu zapnul nahrávání. „Dnes je neděle, sedmnáctého července, čtrnáct nula nula. Účastníky pohovoru jsou seržant Richard Diaz z oddělení vnitřní kontroly, detektiv Samuel Stark z týmu vyšetřování vražd z oddělení násilné kriminality a detektiv Veranda Cruzová z protidrogového.“

Starka znala. Měl nejvyšší počet uzavřených případů na vraždách. Sloužil tam už v době, kdy před třinácti lety nastoupila k policii, a nevypadalo to, že by se chystal do důchodu. Pozoroval ji šedýma očima zpod hustého černého obočí, kontrastujícího s hřívou stříbrných vlasů a knírem.

Diaz se naklonil dopředu. „Provádíme úvodní společný výslech detektiva Cruzové ve věci použití smrtící síly při zatýkání osoby podezřelé z převážení heroinu,“ začal. „Detektiv Stark vede kriminální vyšetřování a já provádím vnitřní policejní vyšetřování případu.“

Hrozilo jí čtyřnásobné nebezpečí. Policista mohl být propuštěn, žalován a uvězněn za jakékoli použití síly, které by bylo shledáno neoprávněným. A konečně, mohla být proti ní vznesena federální žaloba za porušení občanských práv podezřelého.

Diaz ji informoval, že místo aby se vnitřní a kriminální vyšetřování vedla odděleně, povedou se Starkem prvotní výslech společně a pak si vyšetřování rozdělí. Nervózně si tiskla prsty pod stolem, netušila, jestli je pro ni tato odchylka od protokolu dobré, nebo špatné znamení.

Do ticha se rozezněl Starkův zvučný baryton. „Detektive Cruzová, byla jste poučena o svých právech a podepsala jste oficiální zprávu o vyšetřování. Rozhodla jste se, že u tohoto výslechu nežádáte právníka ani zástupce odborů. Je to tak?“

Přikývla.

„Detektive Cruzová, musíte mluvit. Nahrávací zařízení nezaznamená, že jste přikývla.“

„Ano, přečetli jste mi má práva, dostala jsem zprávu o vyšetřování a odmítla jsem právního zástupce.“

Stark si rozložil brýle na čtení, položil si na klín poznámkový blok a vytáhl pero. Diaz si opřel na stole iPad a rozložil klávesnici.

„Detektive Cruzová,“ začal Stark a posunul si brýle až k vrásce v půlce dlouhého nosu. „Jak jste se dostala k informaci o dodávce drog?“

„Mám tajného informátora, je to člen Villalobosova kartelu. Mimo přímou linii velení nemůžu uvést jeho jméno, ale je oficiálně registrován jako můj informátor na protidrogovém oddělení.“

Rozhodla se, že zvolí tuhle strategii. Podrobně zodpovědět všechny otázky ohledně pozadí případu. Působit vstřícně: Nic neskrývám, tak to hoďme za hlavu.

„Poslední dva roky mi předává informace o dodávkách drog a o dalších obchodech Villalobosovy rodiny,“ pokračovala. „Po několika měsících vedly jeho informace k prvnímu velkému zátahu. Požádala jsem svého seržanta o vytvoření zásahové jednotky na akce proti kartelu.“

Diaz si upravil monitor. „Pro upřesnění, akcemi myslíte vy detektivové z protidrogového to, když zachytíte zásilku při přepravě?“

Přikývla. „Zadrželi jsme tuny drog, tisíce zbraní a miliony v hotovosti, vozidlech a dalším majetku.“

„Jakou strukturu má vaše zásahová jednotka?“ chtěl vědět Stark.

„Operaci řídí můj nadřízený, seržant Fromm. Máme v ní agenty z FBI, Úřadu pro potírání drog, federální policie, Národní gardy, státní policie a několika místních oddělení. Operujeme ze společné centrály v sídle našeho protidrogového oddělení.“

Stark vypadal, že její odpověď zvažuje. „Takže dohled nad touto zásahovou jednotkou má policejní sbor ve Phoenixu?“

„Ano. Phoenix je distribuční středisko kartelu Villalobosů. Máme velké oddělení se spoustou zdrojů a federálové nás rádi podpoří, když si pak můžou připsat podíl na úspěšném zátahu.“

„A co jurisdikce?“ zeptal se Diaz.

„Všichni policisté ze zásahové jednotky ve Phoenixu jsou pověření funkcí federálních marshallů. Dává nám to mnohem větší pravomoci při zatýkání a stíhání a nemusíme se zabývat soudní pravomocí, pokud mi můj informátor prozradí něco, co přesahuje hranice Phoenixu.“

Diaz přimhouřil oči. „Chcete říct, že technicky vzato vede jednotku seržant Fromm, ale agendu určujete vy, protože se pracuje na základě vašich informací?“

Tady musela postupovat opatrně. „Agenti FBI v zásahové jednotce mají přístup k mezinárodním databázím a nejnovějšímu vybavení. Jsou nám užiteční, i když jde o nějakou diplomatickou záležitost, ale rozhodování svěřuje Fromm mně. Informátor je můj a já mám za úkol vybírat cílové dodávky tak, abychom ho neprozradili.“

Diaz se na ni dlouho díval, než položil další otázku. „Jak ty dodávky vybíráte?“

„Každý zásah vyžaduje spoustu práce a plánování,“ odpověděla. „Nemůžu zadržet každou dodávku, a tak volím ty, kterými nejvíc uškodíme zločinnému podniku Villalobosů. Operace, které jsem připravila, patří k nejrozsáhlejším v historii našeho oddělení.“

„Jaký konečný cíl sledujete, pokud jde o kartel?“ zeptal se Diaz.

„Snažím se postavit obvinění z organizovaného zločinu proti Bartolu Villalobosovi. On je člen rodiny, který řídí drogové obchody. Když ho nepřistihnu při držení narkotik, bude mi nejspíš trvat další rok, než nashromáždím dost důkazního materiálu, aby obstál proti nejlepším právníkům, co se dají za prachy z drog koupit.“

Diaz svraštil obočí. „Při držení?“

Veranda přikývla. „Informátor mi prozradil, že už jsme kartel připravili o tolik produkce, že se Bartolo dnes chystal dohlížet na převzetí zboží. Mým cílem bylo přistihnout ho s tahačem u skladiště a pomocí důkazů z předchozích zásahů ho pak se vším spojit.“ Uhnula pohledem. „Bohužel byl o krok před námi. Skladiště bylo prázdné.“

„Dostáváme se mimo téma,“ upozornil Sam a střelil po Diazovi temným pohledem, než se zase soustředil na Verandu. „Váš informátor vám napsal zprávu, že vůz změnil trasu?“

Teď se ocitla v minovém poli. Nejvyšší čas zestručnit odpovědi. „Ano. Netuším, proč to udělali. Všechny naše ostatní zásahy šly jako po másle.“

Diaz se narovnal. „Když tahač změnil trasu, rozběhla jste se za ním vedlejšími uličkami?“

„Věděla jsem, že se tam dostanu rychleji než autem.“ Pokrčila rameny. „A ten vůz byl moc velký, nemohl v uličkách dobře manévrovat.“

„Co se stalo, když jste se k němu přiblížila?“ zeptal se Diaz.

Tenhle trik znala. Položit širokou otázku a doufat, že se vyslýchaný rozpovídá a něco bezděčně odhalí.

„Viděla jsem, jak se otvírají dveře vozu,“ držela se při zdi. „Řidič vyskočil ven. Vyzvala jsem ho, aby zůstal stát, ale rozběhl se pryč.“

„Viděla jste zbraň?“ Diaz vypadal jako ohař na stopě. Vpíjel se do ní pohledem, seděl bez hnutí, čekal, až uklouzne.

„V tu chvíli ještě ne. Ztratila jsem ho z dohledu, když proběhl skladištěm. Pak jsem se setkala s detektivem Dantem Washingtonem ze své zásahové jednotky.“ Zaváhala. „Chci říct z naší zásahové jednotky.“

Stark si něco načmáral do zápisníku. „Co jste řekla detektivu Washingtonovi?“

„Že prohlédneme kontejner na odpadky v uličce. Napadlo mě, že se podezřelý možná pokusil schovat.“

Diaz povytáhl obočí. „Nepočkala jste na další posily k prohledání uličky?“

„Měla jsem za to, že dva detektivové na prohlídku jedné popelnice stačí.“

Stark zadusil smích.

Diaz zrudl. „Co se stalo, když se zvedlo víko?“

Další zeširoka položená otázka.

„Uviděla jsem, že uvnitř dřepí řidič tahače a míří zbraní přímo na mě. A začínal tisknout spoušť.“

„Tvrdíte, že jste viděla, jak tiskne spoušť?“ Diaz se podíval na Starka, jako by od něj čekal potvrzení, že je to absurdní.

Vycítila, že to musí objasnit. „Čas jako by se zpomalil. Viděla jsem, jak se jeho prst pomaličku sune, pak se všechno zrychlilo a najednou bylo po všem.“

Stark mávl rukou. „Popisujete zkreslení času. To je v těchto situacích běžné.“

Diaz nevypadal, že by ho to přesvědčilo. „Co dělal detektiv Washington?“

„Netuším,“ řekla. „Já viděla jen tu zbraň, jak na mě míří.“ Svět jako by se v tu chvíli smrskl, donutil ji plně se zaměřit na bezprostřední hrozbu. V tom okamžiku nezáleželo na ničem jiném.

„Tunelové vidění,“ podotkl Stark.

Diaz se už do věci zakousl jako pes. „Identifikovali jste se, než jste vypálila?“

„Ano, ale on dál tiskl spoušť.“

Diaz se z ní snažil dostat víc. „Pokusila jste se poskytnout podezřelému pomoc poté, co jste ho zneškodnila?“

„S Dantem jsme skočili do popelnice a pomáhali mu, zatímco jsme čekali na záchranáře.“ Zamračila se. „Ale když schytáte pětačtyřicítku do srdce, tak už s tím moc nenaděláte.“

Diaz nechal ticho se táhnout. Nakonec se na ni zkoumavě zadíval. „Chcete v tuto chvíli ke svému prohlášení něco dodat?“

„Ne, pane.“

Podíval se na hodinky. „Tím končí úvodní výslech detektiva Verandy Cruzové. Je čtrnáct hodin dvanáct minut. Detektive Cruzová, buďte prosím po dobu tohoto šetření k dispozici pro další výslechy.“ Naklonil se a vypnul záznamník.

Veranda byla na dně. Bartolo jí zase proklouzl mezi prsty. A podvědomě se strachovala o svého informátora. Flaco ji nekontaktoval od té zprávy, kterou jí během operace poslal. Vstala a obrátila se k odchodu, aby se s ním pokusila co nejrychleji spojit.

„Detektive Cruzová,“ ozval se za ní Diaz.

Ohlédla se přes rameno, ale neřekla nic.

Podal jí navštívenku. „Chci, abyste mi zavolala kdykoli, ve dne nebo v noci, dřív než povedete jakoukoli další operaci proti Villalobosově kartelu.“

Po těch slovech se k němu obrátila naplno a vzala si kartičku z jeho natažené ruky. „Rozhodně vám zavolám, pokud se vyskytne něco, co byste měl vědět.“

Sevřel ruku na její a znehybněl ji. „To jsem neřekl, detektive. Nechci, abyste prováděla jakékoli zásahy, zatímco povedu vyšetřování. Vaše dnešní činy se možná neobejdou bez následků.“

Přistoupil k ní blíž a uvěznil ji pohledem. „Hrajete nebezpečnou hru s chladnokrevnými zabijáky, detektive. To se mi nelíbí.“ Pustil její ruku s vizitkou.

Obrátila se na patě a plynulým pohybem otevřela dveře. Za všech sil se přitom snažila předstírat klid, který necítila.

KAPITOLA 3

BARTOLO VILLALOBOS SVĚSIL RUKU S cejchovacím železem a putoval pohledem po svém zajatci. Instinktivně tušil, že kořist zeslábla. Rozhlédl se po svých sedmatřiceti mužích v zaprášeném skladišti. Jako vlci čekali, až alfa samec zasadí smrtící ránu zmítající se kořisti. Bartolo věděl, že musí dostát očekávání, jinak si ta krvežíznivá smečka zvolí jiného vůdce.

„Dej to železo zpátky do ohně, Pablo,“ nařídil svému zástupci a podal mu kovovou tyč. Pablo přistoupil a převzal cejchovadlo. Bartolo si pozorně prohlížel bezmocného muže před sebou. Je skoro zralý.

Flaco seděl na tvrdé kovové židli a třásl se, do paží se mu zařezávaly těžké řetězy. Z nahé hrudi se mu kouřilo, ve vzduchu se vznášel štiplavý pach spáleného masa. Kalhoty měl prosáklé močí, která se sbírala na židli před jeho rozkrokem a odkapávala na betonovou podlahu.

„Ty víš, jak tu bolest zastavit, Flaco.“ Bartolo se sklonil a pohlédl přímo do uslzených očí, které na něj hleděly v hrůze. „Stačí, když mi dáš jméno, to je všechno. Zbytek už vím.“

Flaco se rozechvěle nadechl. „Je – z protidrogovýho.“ Jeho slabý mexický přízvuk zesílil. „Od phoenixský policie.“ Ochabl, hlava mu klesla.

Bartolo vyhledal pohledem v davu přihlížejících Adolfa. Jeho starší bratr měl dar, uměl číst lidi. Zmatený výraz v Adolfově tváři odrážel Bartolovo překvapení nad tou informací.

Obrátil se zas k Flakovi a zašeptal: „Může to trvat hodiny, než umřeš, amigo.“ Vytáhl z pochvy u boku dýku s rukojetí vykládanou diamanty a přejel hrotem Flakovi pod bradou, přinutil ho zvednout hlavu. „Jestli chceš slitování, tak mi nelži. Poldové z protidrogovýho ve Phoenixu mezinárodní zločiny nevyšetřujou. To mají na starosti federálové.“

Flaco zasípal: „N-ne. Vysvětlím to. Mají zásahovou jednotku. Vedou ji poliši z Phoenixu z protidrogovýho.“

„Zásahovou jednotku?“

„Jo. Jsou v ní i lidi z Úřadu pro potírání drog, z FBI.“ Flakovi se po kůži na hlavě řinul pot. „A banda dalších federálů. Všichni po vás jdou.“

Bartolo nevěděl, co si s tím odhalením počít. „Ale předtím jsi říkal, že se někdo zaměřil na naše –“

„A mluvil jsem pravdu,“ přerušil ho Flaco. „Jedna policajtka…“ Rozkašlal se, od rtů se mu rozprskla pěna. „Vede tu zásahovku. Ta je na vás poslala.“

„S informacema od tebe!“ vyprskl Bartolo Flakovi do tváře. „Víš, jak jsem tě vyhmátl?“ Zlehka mu přejel špičkou nože po tváři. „Na naší poslední schůzce jsem si naklonoval všechny mobily.“ Na okamžik se odmlčel. „Přečetl jsem si všechny zprávy. Vyhledal všecky hovory.“

Jeho muži v okolním šeru stísněně přešlápli. Dobře. Jen ať vědí, že jsou pod dohledem.

„Nařídil jsem změnu trasy, abych zjistil, jestli zrádce pošle zprávu.“ Hrot nože pronikl kůží na Flakově tváři. „Můžu vystopovat číslo, na které jsi ji poslal. Ale to zabere čas. A já nerad čekám.“

Flakovi stékal po tváři pramínek krve.

Bartolo odtáhl čepel. „Dochází mi trpělivost, cabrón. Řekni mi to jméno.“

Namířil hrot dýky přímo na Flakovo levé oko. Ruku měl dokonale klidnou. Vzkaz byl jasně čitelný.

„Jmenuje se V-Veranda.“ Flaco jako by zaváhal, pak se napřímil. „Veranda Cruzová.“

„Ženská a detektiv? Hovadina.“

Flakův hlas zazněl pevněji, neochvějně čelil Bartolovu pohledu. „Jsem mrtvej muž, tak proč bych ti lhal?“ Tvář se mu zkroutila vztekem. „Sleduje tě. Ví o tvý rodině všechno. A dostane tě.“

Bartolo mu vlepil pořádnou facku. Flaco pevně zavřel oči, když se jeho věznitel přesunul za něj. Bartolo ho chytil za vlasy a škubl mu hlavou dozadu, odhalil krk zdobenému noži. Zkušeně a rychle zarazil čepel Flakovi za levé ucho a prudce jím škubl doprava. Zem začaly skrápět rytmické spršky karmínové krve, Flaco sebou škubal a chrčel. Nakonec ochabl a zůstal zhroucený na židli bez hnutí.

Bartolo se obrátil k muži, který stál pár kroků vlevo. „Pablo, ukliď ten svinčík. Tělo dej do pytle a počkej na instrukce.“ Pablo přikývl a vytáhl ze zadní kapsy gumové rukavice.

„Všichni ostatní, zpátky do práce,“ nařídil Bartolo. Už uvažoval o dalším kroku. Po několika hodinách brutálního výslechu mu Flaco prozradil, že někdo od policie vede tažení proti Villalobosově rodině. Zajatec se snažil vydržet co nejdéle, neprozradit, o koho jde. Proč?

Do jeho úvah vstoupil Adolfo, který se přiblížil. Bartolo se musel ušklíbnout, když viděl, jak se jeho vysoký, elegantně oděný starší bratr pečlivě vyhýbá krvavé louži. Adolfo neměl na násilí žaludek.

„Co uděláme s tou zásahovou jednotkou?“ zeptal se Adolfo.

„Slyšel jsi Flaka. Nejde ani tak o tu zásahovku… ale o tu ženskou. Ta je v tý jejich svatý válce vede.“ Měřil si bratra zamyšleným pohledem. „Postaráme se o ni a problém bude vyřešený.“

Adolfo nervózně přešlápl. „Probereš to s papá –“

„Je to moje rozhodnutí.“ Nepotřeboval otcovo povolení a nelíbilo se mu, že to bratr zpochybňuje.

„Tady ve Státech policajty nelikvidujeme,“ namítl Adolfo. „Je z toho pak moc velký horko. Všechny ztráty, co utrpíme kvůli policajtům, jsou riziko podnikání. Musíme –“

„Já neříkám, že ji zabijeme,“ přerušil ho Bartolo. „Tos mě nepochopil.“ Vyškubl z bratrovy natažené ruky papírovou utěrku a otřel dýku. „Uděláme z ní odstrašující příklad.“

Adolfo přimhouřil oči. „Jak to myslíš?“

Bartolo nesnášel tu úzkost, kterou slyšel v bratrově hlase. Adolfova váhavost a neschopnost jednat patřily k četným důvodům, díky nimž se do čela rodinné firmy dostal právě on, ne prvorozený syn.

„Mám plán,“ řekl Bartolo. „Bude v tom hrát roli ten mrtvý pendejo,“ pokývl hlavou k Pablovi, který hekal námahou a táhl Flakovo bezvládné tělo do černého plátěného pytle, „a náš krtek ve Phoenixu.“

Adolfo našpulil rty. „Náš krtek je určený jenom pro nouzové případy.“

„Za poslední dva roky jsme přišli o miliony babek, protože si na nás zasedla ta puta,“ neobtěžoval se Bartolo tajit vztek. „Tu je třeba zastavit. Kdybys měl aspoň trochu koule, tak to pochopíš.“

Adolfo zrudl. „Ty tuhle rodinu nevedeš, Bartolo. Musíš si to vyjasnit s papá. Zvlášť když to může ohrozit roky –“

„Dost!“ Bartolo zlověstně ztlumil hlas a vraždil bratra pohledem. „Nebudem se hádat před našimi muži.“ Popošel k němu o krok blíž. „Ty se starej o účetnictví a moje úkoly nech na mně. Až dneska skončím, detektiv Cruzová o tu svou zásahovou jednotku přijde.“ Zaťal zuby. „A o odznak taky.“

KAPITOLA 4

SLUNCE SE NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA JEŠTĚ ani pořádně nevyhouplo nad obzor, když Veranda procházela dveřmi matčiny rodinné restaurace. Podnik Casa Cruz Cocina původně fungoval v malé štukové budově se střechou z terakotových tašek. Během desítek let se rozrostl do podoby řady domků nalepených na sebe v srdci jižního Phoenixu.

„Mamá, kde jsi?“ zavolala do prázdného lokálu.

Z kanceláře vzadu k ní dolehl Lorenin hlas s lehkým mexickým přízvukem, který propůjčoval jejím slovům typický nádech. „Už jdu, mi’ja.“

Veranda nakrčila nos, když ucítila pach roztaveného plastu a připáleného tuku.

„Ay, Dios mío.“ Lorena vběhla do lokálu a chytila dceru za paži. „Díky, žes přišla tak rychle. Tentokrát je to dost zlé.“

„Co se tu stalo?“ zjišťovala Veranda. „Přišel někdo k úhoně?“

„Nikdo. Jenom myslím, že tvůj tío Rico nechal zapnutý hořák, když včera zavíral.“ Lorena si uhladila zástěru. „Víš, že to není poprvé. Asi bysme si s ním měli promluvit, až –“

„Mamá, řekni mi o tom požáru.“

„Ano, ano, mi’ja.“ Lorena si přejela prsty po zdobeném křížku na těžkém stříbrném náhrdelníku. Léta neustálého nošení mu dodala půvabnou patinu. „Dneska ráno nám volali z bezpečnostní služby. Když jsme sem dorazili, už měli uhašeno.“

„Jak zlé to bylo?“ zjišťovala Veranda. „Nevidím tu v lokále žádné škody.“ Rozhlížela se po prošlapaném květovaném koberci, po koženkových boxech a lakovaných deskách stolů.

Lorena škubla ramenem. „Můžeme mít dál otevřeno, ale nesmíme používat sporák ani troubu. Větrací systém je zničený.“ Podívala se Verandě přes rameno ke kuchyni. „Ale fritéza a gril fungují. Poradíme si.“

„Mamá, když jsi mi volala, byla jsi vyplašená,“ zamračila se Veranda. „Ale teď to vypadá, že tu máš všechno pod kontrolou. Co se stalo?“

Po matčině zoufalém telefonátu před svítáním na sebe hodila džínsy a tričko, nazula vysoké šněrovací boty a dlouhé vlasy si stáhla do culíku. Vyběhla ven a málem zavařila auto, jak ho hnala k restauraci.

Lorena bodla mozolnatým prstem do vzduchu směrem ke kuchyni a napjatým hlasem zašeptala: „Poslouchej, mi’ja, tam vzadu je nějaký chlap a slídí. Byl to jenom pitomý požár v kuchyni, a on dělá, jako by naše rodina byla nějaká banda grázlů.“

To ji zaskočilo. „Jaký chlap?“

„Zavolali ho ti hasiči, než odjeli. Pracuje pro požární sbor, ale nosí zbraň. Kdo kdy slyšel, že by hasič chodil ozbrojený?“

Verandě to došlo. „On vyšetřuje žhářství, mamá.“ Opřela si ruku v bok. „Není to tak všude, ale tady ve Phoenixu hasiči posílají svoje vyšetřovatele na policejní akademii. Když ji absolvují, složí přísahu jako strážci zákona, protože vyšetřují zločiny, co souvisí se žhářstvím, zatýkají a svědčí u soudu. Proto taky nosí zbraně.“

Matka skepticky povytáhla obočí. „Všechno si fotí a na všecko se vyptává.“ Rozhlédla se kolem, aby se ujistila, že nikdo neposlouchá. „Chce dělat potíže.“

Veranda protočila panenky. „Nechce, dělá jenom svou práci. To je u požárů standardní procedura.“

Lorena se ustaraně zamračila. „Když si vezme do hlavy, že jsme něco zavinili, pošle nás za mříže, nebo ještě hůř, zavře nám restauraci.“

Veranda si povzdechla. „No dobře. Zajdu si s ním promluvit, ale musíš pochopit, že policie nemá s hasiči nic společného.“

Lorena se usmála, ustoupila a nechala dceru projít.

Veranda cestou do kuchyně kroutila hlavou. Matka si myslí, že jí stačí blýsknout odznakem a vyšetřovatel zaklapne zápisník a odporoučí se. Věděla, že nic takového nehrozí. Ten člověk musí vyplnit formuláře. Sepsat hlášení. Stejně jako ona.

„Promiňte.“ Přiblížila se k vysokému, mohutně stavěnému muži v khaki kapsáčích a černé polokošili. Obrátil se a jí padly do oka nejprve husté kaštanové vlasy a oči barvy mořské zeleně a až pak znak phoenixského požárního sboru vyšitý na tričku.

Natáhla k němu ruku. „My se ještě neznáme. Jsem detektiv Veranda Cruzová z phoenixského policejního sboru.“ Chvíli zaváhala a pak dodala: „Lorenina dcera.“

Ruka se jí na chvíli utopila v jeho obří dlani. „Kapitán Cole Anderson z hasičské vyšetřovací jednotky.“ Odmlčel se, zjevně čekal, že mu vysvětlí, proč ho vyrušila v práci.

„Myslela jsem, že byste na mě mohl mít nějaké otázky.“

Přimhouřil oči a ona se v duchu proklela, že se chová, jako by měla máslo na hlavě. Kolikrát už se k ní na místě činu někdo přitočil a nabízel nevyžádanou pomoc? Vždycky to fungovalo jako výstražný praporek. To už mohla rovnou zavolat: Nazdar, moje rodina ten požár založila kvůli pojistce a já jsem vám přišla zamávat odznakem před nosem, abychom se vás zbavili. Sepjala ruce, aby se neplácla do čela.

Anderson kývl bradou ke zčernalému sporáku. S pohledem upřeným na ni se zeptal: „Byla jste tady, když ten požár začal?“

„Ne.“

„Zavírala jste včera restauraci?“

„Ne.“

„Pracujete tady vůbec?“

„Jenom když je třeba vypomoct.“

Založil si ruce na prsou. „Jak byste mi potom mohla odpovědět na nějaké otázky?“

Paráda. Už si udělal o její rodině a restauraci obrázek.

Zvedla bradu a opřela si ruce v bok. „Kapitáne Andersone, dovolte mi, abych vám o tomhle podniku něco pověděla. Jmenuje se Casa Cruz Cocina, což se dá zhruba přeložit jako ‚domácí kuchyně Cruzových‘, protože je to náš rodinný podnik. Moje máma, Lorena Cruzová, sem přišla z Mexika a neměla nic než šaty na těle a pět mladších sourozenců na krku. Neuměla jazyk, ale vařit dovedla. A tak s bratry a se sestrami začala prodávat burritos ze staré dodávky a nakonec vybudovala restauraci, kterou tu vidíte.“ Mávla rukou kolem sebe. „Tohle představuje víc než třicet let tvrdé práce.“

Anderson rozhodil rukama. „Já jsem přece –“

„Ta restaurace je krev našeho života,“ pokračovala. „Šatí nás, živí nás a drží rodinu pohromadě. Závisí na nás celá komunita, zajišťujeme jí práci a darujeme jídlo, když je třeba. Nikdy, v žádném případě, bychom to tu úmyslně nezapálili.“

„Detektive Cruzová, můžu taky něco říct?“

Verandě zahořely tváře. „Když přijde na naši rodinu, přestávám se ovládat.“ Uhnula pohledem.

Pokýval hlavou, svěsil ruce a vzal si z pultu zápisník. „Potřebuju dokončit vyšetřování, než se budu moci vyjádřit k nálezu. Vzhledem ke své profesi mi jistě rozumíte.“

Otevřela pusu, aby něco řekla, ale v tu chvíli její mobil spustil vyzváněcí tón, který naznačoval, že volá nadřízený. Popadla telefon od opasku a odvrátila se. „Ano, šéfe?“

„Cruzová, musíte sem přijet,“ ozval se poručík Cornell. „Okamžitě.“

„Jistě. Skončím to tady a jsem tam za dvacet minut.“

„Dávám vám pět. Sejdeme se v kanceláři u velitele.“ Zavěsil.

Veranda zírala na telefon a uvažovala, proč mluvil tak napjatě. Působil naštvaně, i když k záchvatům vzteku sklony nemíval. Pulz se jí zrychlil, když si vzpomněla na včerejší střelbu s tragickými následky. Shodli se na tom, že překročila zákon?

Obrátila se zas k Andersonovi, který na ni starostlivě shlížel.

„Jste v pořádku?“ zeptal se mírně. „Připadáte mi rozhozená.“

„Nic mi není.“ Mávla rukou. „Musím jet.“

„Možná byste mi ještě předtím mohla odpovědět na jednu otázku.“

„Dobře, ale rychle.“ Připnula si mobil zpátky k pasu. „To byl můj velitel.“

„Měli jste tu v restauraci nějaké požáry už dřív?“

Zase v ní ožil vztek. „Cože? Vy si myslíte, že si tu pravidelně nacvičujeme pojistné podvody, nebo co?“ Přistoupila k němu blíž. „Jsme poctivá rodina dříčů. Tomuhle podniku se vede dobře. Nepotřebujeme –“

„Zpomalte, detektive. Jenom mě napadlo, jestli se tu v komíně nenahromadil tuk. Zatáhněte drápky.“

Veranda si stáhla gumičku z vlasů a prohrábla si husté lokny. Zas předvedla podezřelou, zahnanou do kouta, jako vystřiženou z příručky pro výslechy. Byla defenzivní, nervózní, navíc i hrubá.

„Kapitáne Andersone, omlouvám se, pokud jsem vás špatně pochopila,“ hlesla, obrátila se a chystala se vrátit za matkou.

„Vyřiďte své rodině, ať nechá okamžitě vyměnit trubky,“ zavolal za ní. „Jestli nebudou udržovat ventilaci čistou, při příštím požáru může shořet celá restaurace.“

„Díky, vyřídím.“ Vrátila se do lokálu, kde čekala Lorena.

Matka k ní hned přispěchala. „Zavře nám to tu, mi’ja?“

„Ne, mamá, ještě to zkoumá. Prý by to mohlo být od mastnoty. Bude se muset vyměnit potrubí.“ Zadívala se na matku. „Kdy naposled tío Rico čistil ventilaci?“

Matka se zachmuřila. „Zavolám mu a zeptám se.“

Znovu se ozval Verandin telefon. Poznala číslo jednoho z mobilů zásahové jednotky a honem to vzala.

Dante mluvil napjatě. „Verando, kde jsi?“

„Na cestě. Jseš na oddělení?“

„To kurva ne, ale ty radši pohni zadkem, ať už jsi tam.“

„Co se děje, Dante?“

„Z tohohle telefonu nemůžu mluvit. Ale můžu ti říct, že takovej kýbl sraček, co se na nás dneska vylil, jsem nezažil.“

Žaludek se jí nepříjemně zhoupl, když uslyšela jeho další slova.

„Verando, jseš totálně v hajzlu.“

KAPITOLA 5

VERANDA SE ZARAZILA, JAKMILE ZAHNULA za roh a blížila se k budově policejního protidrogového oddělení. Uviděla zpravodajské vozy. Štáby reportérů se tlačily ke žluté policejní pásce natažené kolem parkoviště. V šoku nad tím, jak totálně bylo prozrazeno sídlo jejího oddělení, zahnula na přilehlou parkovací plochu před samoobslužným skladem. Srdce jí bilo jako zvon, když se hrabala z auta a se skloněnou hlavou se rozběhla po chodníku k hlavnímu vchodu do průmyslové budovy.

Dokonce i v kruzích strážců zákona byla adresa protidrogového přísně střeženým tajemstvím. Detektivové tohoto oddělení podnikali riskantní tajné operace, zabavovali tuny narkotik, spousty peněz a zbraní. Zločinecké organizace zapletené do věci byly tak nebezpečné, že bylo třeba dodržovat veškerá možná bezpečnostní opatření, aby se ochránila identita detektivů a jejich rodin.

Veranda rozrazila prosklené dveře, přešla vestibul a mávla bezkontaktní kartou před čtečkou. Ozvalo se hlasité elektronické zabzučení a pak cvaknutí. Prošla do nitra budovy.

Uvítalo ji děsivé ticho. Recepční prostor, kde obvykle vládl čilý ruch, zel prázdnotou. Zamračeně hleděla na liduprázdný pult, za nímž obvykle sedávaly dvě administrativní síly. Nepříjemná předtucha v ní zesílila, jakmile se obrátila ke kancelářím nadřízených, které se táhly po obvodu budovy, každá se jmenovkou na dveřích. Rozeznala hlas kapitána Montoyi a zamířila ke třetí kanceláři v řadě.

Vešla, rozhlédla se po místnosti, zařízené sektorovým nábytkem, běžným vybavením vládních úřadů, a uviděla poručíka Cornella. Seděl v jednom ze čtyř křesel kolem kulatého šedého laminátového stolu, před sebou otevřený notebook. Mezi Cornellem a zástupcem náčelníka policejního sboru Delcorem seděl kapitán Montoya, jediný v uniformě.

Pohled na modř uniformy ji zaskočil. V duchu protokolu utajení sem nikdo nikdy nechodil v uniformě. Na tom teď zřejmě nezáleželo.

Zaklepala na rám otevřených dveří a všechny pohledy se obrátily k ní.

Kapitán Montoya jí pokynul k volnému čtvrtému křeslu. „Posaďte se, detektive Cruzová.“

Udělala to a obrátila se na Cornella, svého bezprostředního nadřízeného. „Proč se nám parkoviště hemží reportéry?“

Cornell si odkašlal. „Půjdu přímo k věci, Cruzová. Na tanečky nemáme čas.“ Střelil pohledem po svých společnících, než pokračoval. „Došlo k prozrazení našeho sídla. Během noci bylo na našem parkovišti pohozeno mrtvé tělo.“

Verandě zatepal pulz až v uších. „Čí tělo?“

Cornell před ni postrčil notebook a stiskl klávesu. Na monitoru se objevila zkrvavená mrtvola ležící na břiše na parkovišti. „Když si zalistujete, uvidíte sérii snímků pořízených techniky dnes brzo ráno u naší budovy.“

Pořád netušila, jak to souvisí s ní, ale přejela prstem po monitoru. Vyskočil na ni další obrázek. Na něm bylo tělo převráceno.

Ztuhla, když uviděla Flakovu oteklou zkrvavenou tvář. „Já ho znám,“ zašeptala a rozhlédla se po zachmuřených tvářích kolem. Zaváhala. Jméno svého informátora nikdy nikomu neprozradila.

Montoya jako by vycítil její zdráhání. „To je v pořádku, detektive. My všichni jsme vaši přímí nadřízení. Už jsem si vytáhl složku vašeho informátora a uvědomil jsem zástupce náčelníka Delcorea.“ Zdálo se, jako by se nad svými slovy zamyslel, a pak pokračoval: „Za okamžik zjistíte proč.“

Delcore ukázal na notebook. „Byl váš zdroj v kontaktu s jinými informátory?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Byl napojený na kartel Villalobosů.“

Jakmile to vyslovila, všechno jí najednou zapadlo na místo. Bartolo nějak Flaka vyhmátl, zmasakroval ho a pohodil jí ho na dvorek jako varování.

Přejela na další snímek. Tentokrát zachycoval Flakovo nahé tělo zblízka. Mezi modřinami svítil na levé straně hrudníku čerstvý cejch vlčí hlavy.

„To je rodinný symbol Villalobosů,“ řekla.

Cornell přikývl. „Hlásí se k odpovědnosti, nebo někdo chce, aby to tak vypadalo.“

Potřebovala toho vědět víc. „Co se stalo?“

Tentokrát jí odpověděl Montoya. „Z první prohlídky těla to vypadá, že ho mučili a pak mu podřízli krk.“