Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Etika pro lékařskou, zdravotnickou a záchranářskou praxi

Mgr. Michaela Gorná, PhD.,
doc. PhDr. Mgr. Tatiana Rapčíková, PhD., MPH

Recenze:
doc. PhDr. Bc. Beáta Frčová, PhD., MPH
PhDr. RNDr. Daniel Jirkovský, Ph.D., MBA

© Grada Publishing, a.s., 2024
Cover Photo © depositphotos.com, 2024

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 9347. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Jazyková konzultace Mgr. Jaromír Chvostek
Sazba a zlom Karel Mikula
Ilustrace na straně 104 Adriana Harabišová
Počet stran 112
1. vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Vydání knihy finančně podpořily Slovenská zdravotnícka univerzita v Bratislave a rodinná agentura AgentCOR. Děkujeme.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-7425-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7424-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-5119-6 (print)

Předmluva

Existují témata, která se společnosti týkají v úzkém či širokém rozsahu, avšak témata týkající se etiky prostupují kontinuálně napříč celou společností. V oblasti poskytování zdravotní péče je etika jedním z nejfrekventovanějších pojmů, jenž je v profesní rovině kompasem pro efektivní činnost skutečného zdravotnického pracovníka, kterého tvoří jak odborné znalosti a dovednosti, tak především etický, lidský přístup.

Kniha, kterou právě držíte v rukou, je základním teoreticko-praktickým učebním textem zdravotnické etiky, nepostradatelným pro všechny skupiny studentů a učitelů lékařských a nelékařských zdravotnických oborů. Stejně tak je smysluplná pro všechny zdravotnické pracovníky (lékařské i nelékařské odborníky, které v knize souhrnně nazýváme zdravotnickými pracovníky), jejichž práce si při poskytování přednemocniční, ambulantní a nemocniční péče žádá mnohé praktické zodpovědné úvahy při identifikaci a řešení etických konfrontačních problémů a dilemat, s nimiž se v rámci své profese setkávají. V současném pluralitním společenství mohou mnohé z nich směřovat k právnímu řešení, a tedy ve světle idey prevence nabízí kniha komplexní a systematický teoreticko-praktický výklad z oblasti profesní etiky zdravotníků, včetně monitorování současných diskurzů zdravotnického společenství i etických specifik zdravotní péče.

S ambicí přijetí východiska praktického řešení, o které se mohou zdravotníci v nastalých situacích etických problémů a dilemat opřít, učebnice srozumitelně předkládá přehled nejčastějších etických přístupů uplatňovaných ve zdravotnické praxi. V kontextu výše uvedeného je zároveň součástí učebního textu perspektivní didaktický fenomén – metoda případových studií, která je, vedle zvyšování etické citlivosti a zručnosti zdravotníků při řešení morálních dilemat, významným praktickým a metodickým nástrojem implementace etiky do zdravotnické praxe. V knize jsou prezentovány modelové typy případových studií z prostředí poskytování zdravotní péče představující vhodný tréninkový nástroj a didaktický prostředek při vzdělávání.

Slovo úvodem

„Ideální člověk čerpá svou radost z prokazování laskavostí druhým.“

Aristoteles

Život každého člověka je autentickou aplikací postupné tvorby hmotného světa vytvořeného dřívějšími generacemi lidského společenství i autokonstrukcí niterného subjektivního světa potřebného k objektivnímu životnímu porozumění (Šimek, 2015). Jeho záchrana, stejně jako ochrana a snaha o navrácení zdraví, sahá do hluboké historie dávných staletí, s postupující časovou transformací prosté laické lidské snahy a ochoty v organizovanou odbornou zdravotnickou pomoc. Ta je v kontextu zákonného ustanovení definována jako přednemocniční, ambulantní a nemocniční péče zabývající se poskytováním zdravotní péče pacientům všech věkových skupin napříč všemi sociálními vrstvami i medicínskými obory.

Problematika týkající se etiky v prostředí poskytování zdravotní péče je dynamickým a mnohorozměrným tématem, které je předmětem mnoha diskurzů. V dimenzi otázek, na něž ambivalentně vůči jednoznačné medicíně neexistuje jedna správná, univerzální a obecně platná odpověď, je jejich náplní snaha o hledání spravedlivého eticko-právního kompromisu v současném pluralitním společenství, v němž zdravotníci vstupují v rámci poskytované péče do prostředí různých etických dilemat. Dilemata se vynořují především z reflexe problémů aktualizujících se v kontextu lidské konfrontace s ohrožením života a zdraví.

Náplň práce zdravotnických pracovníků je jen těžce představitelná bez pochopení a akceptace etických souvislostí, které jsou, vedle odbornosti, stále ještě na pozadí stojící, ne plně uvědomovanou racionální realitou naší každodenní praxe. Historický retrospektivní exkurz dokládá signifikantní důležitost tohoto filozofického myšlení v rámci zdravotní péče, jež významným způsobem ovlivnilo nejenom náhled na člověka, ale také na přístupy k řešení jeho zdravotních problémů.

Paradigmatem etiky, jejíž téma prostupuje kontinuálně napříč celou společností, je morálně relevantní chování, včetně respektování stanovených norem, čímž se stává neoddělitelnou součástí léčebného procesu zdraví a život ohrožujících stavů. V této dimenzi je pragmatickou disciplínou filozofie, která je v autentické praktické profesní rovině především metodou myšlení a jakýmsi kompasem pro profesní činnost zdravotníka v mezích důstojnosti, cti a svědomí, kdy však striktně nerozhoduje, ale nabízí svobodný prostor morálního výběru a dobrovolnosti konání.

Je patrné, že z tradice vycházející etické přístupy, které jsou inherentní součástí řešení dilematických situací vzniklých při poskytování zdravotní péče, jsou důležitým ukazatelem začátku a konce lidskosti, ale i směrovkou k pochopení a nabytí moudrého úsudku. Jejich existence hluboce podporuje a zlepšuje přístup k hledání kreativních řešení vzniklých etických dilemat.

Tato skutečnost se stala pacemakerem témat, která jsou obsahem předloženého učebního textu, jenž právě držíte v rukou. Jeho celkový výstup má ambici prezentovat výčet tvrzení verifikovaných praxí, která mohou přispět k renesanci, pochopení a faktické osobní aplikaci fenoménu etiky a jejích souvislostí do zdravotnické praxe, tedy do oblasti snad nikdy nekončícího otevřeného prostoru problematiky řešení živých morálních dilemat, se kterými se my, zdravotníci, dnes a denně setkáváme.

Autorky

1Etická problematika poskytování zdravotní péče

„Etika se musí vypořádat s třemi protivníky – bezmyšlenkovostí, egoistickou sebezáchovou a se společností.“

Albert Schweitzer

Problém člověka ve smyslu vztahu k sobě samému, ale i k jinému člověku, ke světu a společnosti, byl předmětem úvah od nejstarších časů lidské existence. Stimulem této filozoficko-etické percepce, historickou optikou patrné od geneze až po současnost, byla ve své podstatě destrukce původní sebejistoty samozřejmého života a získaná zkušenost během nastalých specifických životních situací (Nesvadba, 2006).

Získaná zkušenost byla určující již v dobách významného představitele vrcholného období řecké filozofie Aristotela, který ji při řešení nastalých situací považoval za východiskovou. Je to právě praktická zkušenost (empeira, empirie), co je podle Aristotela mnohokrát opakovaným a pamětí uchovaným vjemem i východiskem, které se v abstraktní rovině téměř podobá umění (Arzenbacher, 2002; Suvák, 2008).

I v současnosti je to právě praktická zkušenost, která je ideálním východiskem pro řešení etických otázek, jež vyvstávají v běžných dimenzích života. Ve své podstatě se jedná o otázky každé individuality člověka, v níž se člověk dokonce může stát i sám sobě otázkou. Je zřejmé, že individuální i nadindividuální etická reflexe je zakotvena o to významněji v rovině zkušenosti mezní, kterou je nepopiratelně ohrožení toho nejcennějšího, co máme: lidského života či zdraví. Je to především období nemoci a utrpení, popř. období blížící se smrti, kdy mnohdy vyvstává součinná intenzivní potřeba nabytí „skutečného vědění“. Z toho důvodu, o to více v období povšechné pokrokové progrese, ve které stále více kulminuje problematika dotýkající se lidského života a zdraví, je potřebné pokoušet se neustále reflektovat skutečnosti a zákonitosti života člověka i světa, ve kterém žijeme, a pokoušet se odpovídat na palčivé etické otázky naší doby (Opatrná, 2017).

Velmi silnou motivací a cílem je v tomto ohledu (vedle dosažení pokroku v oblasti vývoje diagnostických dovedností s následnou terapeutickou efektivitou) i snaha o nastolení nejen zdravotně odborné, ale i mravní suverenity při rozhodování v řadě vznikajících obtížných situací a dilematických problémů (Haškovcová, 2015).

Aktuální vědecké léčebné postupy jsou ve své podstatě systematizací dosud dostupných poznatků, jež ve své dnešní úspěšnosti byly v minulých dekádách téměř nepředstavitelné. Přes tuto skutečnost, zároveň při stále se zvyšujícím právním uvědomění i společenském a náboženském stavu populace, čelí poskytování zdravotní péče, vedle odborných a organizačně-ekonomických výzev, i stále novým výzvám etickým. Jsou to specifické, vysoce náročné, složité a především lidsky velmi citlivé situace, v jejichž rámci nastalá etická problematika zůstává stále otevřená, eticky ne plně dořešená (Klimusová, Svoboda, 2007).

Poskytování zdravotní péče v průběhu času nadále zůstává (a zřejmě i nadále zůstane) relativně dilematickou disciplínou v dimenzi interakčního prostředí reálně uchopitelných biomedicínských pokroků, se všudypřítomným jevem možné kontroverze, kdy je o to více potřeba upřít maximální pozornost do oblasti možností řešení specifických dilematických situací, konkrétně nastalých při poskytování zdravotní péče. Potřeba eticky vyváženého rozhodování vyvstává především v kontextu nejednoznačných praktických situací se závažnými argumenty, kterých je při poskytování zdravotní péče celá řada. V průběhu rozřešení zde často chybí možnost opory ve faktografii medicíny, resp. tato se může jevit jako sporná. Rozvaha nastalé řešené situace tak nabývá podoby mravního charakteru, a to jednak na podkladě deontologického vymezení kompetencí, ale taktéž stojí na klinické a osobní zkušenosti řešitele, a tedy pro minulost typického paternalistického, a tedy asymetrického rozřešení (Haškovcová, 2015).

V tomto ohledu však v průběhu minulých desetiletí prošla lékařská i zdravotnická profese značným vývojem, a to ve smyslu ústupu od autoritativního a direktivního, tedy paternalistického přístupu k pacientům směrem k přístupu partnerskému a kooperativnímu, jenž součinně staví do popředí individualitu a jedinečnost každého člověka v duchu pomyslného: Salus aegroti suprema lex (zdraví/blaho nemocného je nejvyšším zákonem/cílem) (Kubek, 2014; Špirudová, 2015).

V současném postmoderním, sociálním a masmediálním kontextu je lékařská i zdravotnická profese vnímána ve smyslu pacemakeru zdravotně naléhavých situací. V jejich rámci vystupuje zdravotník, vedle aplikace odbornosti, jako morální činitel, jehož případné situačně dočasně nutné paternalistické profesní rozhodování a konání může mít (např. v dimenzi urgentních život ohrožujících stavů nebo v časové tísni) závažné důsledky, a to jak pro pacienta, tak subjektivně i pro samotného zdravotníka, objektivně pro jeho profesi a ve finálním důsledku pro celou společnost. Velmi významnou etickou složkou je v těchto nastalých tísňových situacích efektivní komunikační rozhodovací proces, avšak ten je pouze střípkem mozaiky podstaty žádané aplikované mravnosti během poskytování komplexní zdravotní péče. Tou další je, vedle přirozené znalosti mravních ideálů, i schopnost posouzení hodnot pacienta v režimu následného ctnostného chování a konání. Součinně s uměním porozumění nouzi nemocného člověka a ambivalentně s porozuměním i lékařským a zdravotnickým možnostem je tedy v dimenzi poskytování zdravotní péče potřebné zvládnutí všech výše uvedených etap, a to ve smyslu žádoucího finálního projevu etického chování (Haškovcová, 2015).

Je empiricky zřejmé, že dnešní pacienti, resp. klienti akcentují vedle požadavků na aplikaci odpovídající účinné a bezpečné terapie nejen svou autonomii, ale vyžadují i odbornou a lidskou empatii zdravotníků v kontextu jejich etického povědomí. Současný výkon profese tak stanovuje jisté specifické osobnostní požadavky, které kladou důraz na jednotlivé atributy chování a konání, jež by měly ladit jak s morálními a právními požadavky, tak v konečném důsledku i s profesně-společenskou zodpovědností (Drábková, 2014; Ďurčík, 2017).

2Náhled do dimenze aktuálních diskurzů

Vminulých dekádách, ale svýraznou progresí vsoučasnosti, obzvlášť vekonomicky aprávně rozvinutých zemích, přední poskytovatelé zdravotních služeb, odborníci managementu, zdravotníci zpraxe avneposlední řadě imasmediální komunita prezentují své pohledové úhly na aktuální širokou zdravotnickou problematiku. Nové technologie, důkazy medicínské vědy ahlavně očekávání veřejnosti vedou ke stále signifikantnější profilaci etických přístupů. Ty vznikly vprůběhu času na podkladě syntézy etických zásad astaly se vodítkem tvorby etických principů akodexů, jež by ve své podstatě neměly být jakkoli zpochybňovány, neboť jsou důležitou součástí postupů arozhodnutí upacientů vakutním ohrožení života azdraví (Munzarová, 2005).

Výše uvedené je vČeské republice vyjádřeno izákonně, ato doslovným: „Náležitou odbornou úrovní se rozumí poskytování zdravotních služeb podle pravidel vědy auznávaných medicínských postupů, při respektování individuality pacienta, sohledem na konkrétní podmínky aobjektivní možnosti“, adále definováno zákonně uloženou povinností všem zdravotnickým pracovníkům vposkytování zdravotních služeb na náležité odborné úrovni při respektování etických principů (Harabišová, Rapčíková, 2018; zákon č. 372/2011 Sb., § 4 a§ 49).

Jak uvádí Šeblová (2011, s. 21), právě vrámci etických principů se však konkrétně „vsouvislosti sposkytováním přednemocniční neodkladné péče mnohdy diskutuje opaušální možnosti vyjmutí imperativů mravního kodexu pro specifické rysy práce“, ato např. vterénu, vněmž tyto zásady nelze bezezbytku dodržet. Vpodmínkách přednemocniční neodkladné péče se jedná např. osituaci ošetření pacienta vbezvědomí bez pochopitelné nemožnosti jeho referovaného souhlasu anebo opřípad hromadného neštěstí svýskytem mnoha raněných. Zde situačně během třídění pacientů, tzv. triage (zfranc. trier = třídit, což je určování priority ošetření pacientů na základě závažnosti jejich stavu při hromadných neštěstích), zdravotník (lékař, zdravotnický záchranář) vpodstatě porušuje příslib poskytnutí péče, ovšem při uvědomění, že toto porušení není automatické, ale je striktně omezeno na dobu trvání konkrétní tísňové kritické situace, což by však zákonně, ikdyž podle našeho pohledu nejednoznačně, mohlo odpovídat dílčí citaci znění výše uvedeného zákona: „sohledem na konkrétní podmínky aobjektivní možnosti“ (zákon č. 372/2011 Sb., § 4 a§ 49).

Konkrétně problematika triage je patrná ařešená ivzahraničí. Zde, přes zdůrazňování dosažení maximálního užitku většinou vzdělávacích systémů, což je součinné jak sutilitaristickým pojetím přínosu dobra co největšímu počtu lidí, tak isprincipem spravedlnosti, je hlavním problémem apředmětem diskurzů především standardizace kritérií hodnocení avýběru pacientů vnouzových situacích (Erbay, 2014).

Vtéto souvislosti se aktuální diskurzy ve zdravotnické praxi dotýkají snahy onalezení konsenzu zhlediska vyvážení poměru mezi zdravotní péčí protokolovanou apersonalizovanou, ato ve smyslu respektu ke kreativnímu klinickému aetickému myšlení zdravotníků, avšak zároveň vkontextuální snaze naplnění metodických doporučení, což ale vpraxi může být velice obtížné. Východiskem zde může být otevření prostoru kzakomponování tvůrčího záměru nástrojů etiky, resp. aplikované etiky1, která se vyjadřuje ke konkrétním, praktickým otázkám týkajícím se etických rozhodnutí.

Zamyšlení