Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Monika van den Berg

JAK SE VZÁJEMNĚ CHÁPAT

Generace X, Y, Z

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7 612. publikaci

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Jana Červená
Ilustrace Nikola Škrabálková
Počet stran 232
První vydání, Praha 2020

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020

Cover Illustration © Nikola Škrabálková, 2020

ISBN 978-80-271-1590-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1589-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-2139-2 (print)

Proč jsem se rozhodla napsat tuto knihu

„Jsem líná a neumím komunikovat tváří v tvář, jen přes Snapchat. Mám nálepku někoho, kdo je jájínek – údajně mám strategii ,já, já, já‘. Dělám to, co je výhodné jen pro mne, chci mít výhody bez námahy. Ostatní se na mě dívají z pohledu: to je ta zhýčkaná svými rodiči, kteří jí dali všechno, jen ne lásku. Jednoduše se ode mě očekává určitý typ jednání, protože jsem mileniál…“

Předkládám část výpovědi jedné mladé ženy, která byla na mém workshopu letos na jaře, abych lépe ilustrovala téma této knihy.

V jedné nejmenované organizaci jsem byla přítomna prezentaci výsledků výzkumu. Týkal se velmi aktuálního šetření chování mladé generace na trhu práce, jejích hodnot, požadavků na zaměstnavatele, schopnosti komunikovat svoje požadavky směrem k nadřízenému.

Měla jsem pocit, že jsem se ocitla v zoologické zahradě, kde stojím před klecí a prohlížím si nějaké velmi zajímavé cizokrajné zvíře. Na pódiu totiž kromě promítané prezentace výzkumu byli přítomni také mladí lidé, kteří hovořili o svých pracovních cílech, o očekáváních, o tom, co od zaměstnavatele dostali a co nikoli. Z otázek, které jim byly kladeny, začalo pomalu vysvítat, že publikum předpokládá, že jde o určitý typ člověka, jak jej zná z médií, například z článku „Místo platu pohodu“, který vyšel časopisu Týden. Ovšem já jsem si připadala jako v zoo. A říkala jsem si: Vždyť to jsou jen obyčejní mladí lidé, kteří hledají. Hledají svou vlastní cestu životem stejně, jako to dělalo předešlé pokolení, ale starší generace předpokládá, že si ji budou hledat tímtéž způsobem jako ona. Ale protože v posledních letech se život změnil kvantovým skokem, vypadá to, že tito mladí lidé jsou z jiné planety, že jim nerozumíme, že mají za úkol převrátit svět naruby. A my teď kroutíme hlavami a hledíme na ně, jako by se před námi objevil mimozemšťan ze Star Wars, kterého jsme nikdy předtím neviděli.

Připadalo mi to groteskní. Seděla jsem tam, sledovala dění a kladla jsem si otázky: Je to skutečně tak, že existují dva tábory, které se vzájemně nechápou? Je to tak, že existuje nějaká generace X, která je zcela jiná než ostatní, tedy Y, Z a alfa, mileniálové či jak jim budeme říkat, a že nemají žádné styčné body, nic, co by jim pomohlo vzájemně si porozumět? Jsme opravdu tak odlišní, že se nemůžeme pochopit?

Svět se neustále mění, není nic divného na tom, že jde kupředu. Jen v posledních letech nabírají změny na obrátkách, jsme zavaleni záplavou mailů, zpráv, komunikujeme globálně, je nám jedno, jestli nakupujeme ve vedlejší vesnici, či v Asii. Komunikujeme s celým světem, tlak na spotřebu, alespoň v západním světě, roste. To vytváří požadavek na rychlost v rozhodování, čteme a vnímáme selektivně, protože množství informací, se kterým jsme denně ve styku, náš mozek nedokáže zpracovat. Jeho schopnosti se mění, jednoduše „nestíhá“ rozhodování do hloubky, věnovat se hloubavému přemýšlení a pocitům soucitu.

V tomto světě se pohybují mladí lidé, kteří se v něm narodili a přizpůsobili se mu. Jednoduše ztělesňují tuto dobu, ale my se na ně díváme, jako bychom nevěděli, co jsou zač.

Psycholog Miroslav Hofírek tvrdí, že „… mladá generace chce výhody, ale bez námahy.“ Nesdílím tyto názory, i když je slyším velmi často. Nemyslím si, že mladí lidé dostanou všechno bez námahy. Namáhají se hodně, ale jinak, než si představujeme – než si představuje již zmíněná generace X.

Rozhodla jsem se proto vydat se na cestu za dobrodružstvím objevování a pokusit se zachytit, kam se vývoj v postmoderní společnosti dostal, co jsme přehlédli a co můžeme udělat.

Čerpala jsem z vlastní praxe učitele mindfulness, z praxe práce s lidmi, ale také z výzkumů, které byly provedeny v zahraničí. Je velká škoda, že odborných materiálů v češtině je k tématu velmi málo, a pokud existují, při detailnějším zkoumání se ukáže, že jsou převzaty ze zahraničních publikací či článků, ale nejsou původní, ušité na míru českému prostředí.

Ráda bych vyzdvihla, že tato kniha je cestou, není jednoznačným návodem a paušálním řešením. Je to spíš jakási mapa – kterou cestou se kdo vydá, to je čistě na něm. Protože mapa není krajina…

Dříve, než začnu s výkladem, bych ráda uvedla, že pro účely pochopení prostředí, situací a vývoje musím pro tuto knihu zvolit určitou míru generalizace. Velmi dobře si uvědomuji, kam zobecnění zavádí, ale v této chvíli nemohu jinak.

Monika van den Berg, 2. března 2020

1.Hlavní hrdinové aprostředí

Pojďme si na tomto místě krátce osvěžit, jak předešlé generace vypadaly, podrobněji se ktomuto tématu dostaneme vjedné znásledujících kapitol. Tato kniha má být jakousi dobrodružnou výpravou, vydáváme se společně objevovat tajemství jednotlivých generací anyní se dostáváme do bodu, kdy je potřeba vyjasnit si, kdo jsou účastníci tohoto výletu. Nejprve si krátce popíšeme prostředí, do kterého se vydáváme, tedy nastíníme poválečný vývoj.

Druhá světová válka byla předělem ve vývoji Evropy. Po konci války začal svět nabírat jiný směr, začaly se formovat hlavní rysy současné společnosti. Je potřeba připomenout, že některé charakteristiky dnešní společnosti mají kořeny dokonce ještě dříve. Spotřební společnost, nadprodukce, čerpání neobnovitelných zdrojů, znečištění životního prostředí, tání ledovců, finanční inflace, obrovské objemy přepravy zboží asklady zbraní– to všechno jsou příklady následků obrovského poválečného industriálního rozmachu.

Svět, zejména ten západní, se začal rozpínat, jeho původní hodnoty se postupně proměňovaly, pomalu se přetavovaly až do dnešní podoby. Spotřební společnost nadbytku vzešla zhubených poválečných let.

Rodiče, kteří vyrůstali vletech poválečného budování, ato na obou stranách tehdejší železné opony, zaujímali později vůči svým dětem postoj, že jim chtějí dát to, co oni mít nemohli. Atak pilně pracovali, aby své děti dobře zabezpečili.

Nyní jsme svědky procesu, který směřuje zjednoho extrému do druhého. Jde oreakci na materiální nedostatek, který lidé dříve měli. Ajsme uzrodu nové generace, která naprosto zavrhuje materiální statky. Žije téměř stále svirtuálním světem vruce– vtabletu nebo mobilu. To, co bylo typické pro jejich rodiče– velké auto, nákladné oblečení, práce vrenomované firmě na dobrém postu abudování kariéry na základě postupu od nižší funkce kvyšší– pro ně nepřipadá vúvahu. Odvracejí se od financí směrem kosobnímu rozvoji, sjednocují se napříč Evropou na sociálních sítích, což se projevuje ivmódě.

Anyní se dostáváme kpředstavení postav našeho dobrodružného objevování. Vsoučasné době označujeme generace, které vznikaly od konce války, jako X, Y aZ. Tyto názvy se běžně používají iunás. Ovšem unás asi jen málokdo ví, že jejich popis adefinice pocházejí zteorie generací Strausse aHowea. Popis jednotlivých generací tak, jak je unás běžně vidíme včasopisech, novinách nebo na internetu, je směs pohledu na generace vUSA avEvropě. Sami tvůrci teorie připouštějí, že vývoj, na jehož základě byla teorie vytvořena, má podobné tendence jak vEvropě, tak vUSA.

Na první pohled společné rysy vidět nejsou. Například vEvropě mluvíme opoválečné generaci, která je vAmerice nazývána tichou generací, ovšem přesto jsou jejich charakteristiky velmi podobné. Je to důsledek obrovského amerického vlivu na západní Evropu ina Českou republiku.

Vjedné zdalších kapitol se budeme podrobněji věnovat tématu arozboru jednotlivých generací. Nyní se podívejme jen na základní esenci, platnou pro Evropu iAmeriku.

1. Generace let 1965–1980

•Jsou to často děti zrozvedených rodin, vychovávané pracujícími matkami. Ať vyrůstaly vrozvedené, či úplné rodině, tyto děti trávily hodně času samy doma kvůli pracovnímu zaneprázdnění rodičů.

•Vydělávat peníze aněco vlastnit je pro ně nejdůležitější hodnotou. Rodiče vroli zaměstnanců považují přesčasy za něco zcela normálního. Nemají potřebu to zmiňovat či být za to nějak zvlášť odměňováni, jsou velmi loajální vůči firmě asvému nadřízenému. Umějí tvrdě pracovat aneptají se proč.

•Trpí pocitem viny vůči svým dětem, protože na ně neměli dost času.

•Technika, se kterou vyrůstali, byla televize, rozhlas, fotoaparát, kazetový magnetofon, páskový magnetofon, telefon, gramofon, vdospělosti potom počítač na děrné štítky, děrné pásky apozději stolní počítač.

2. Generace let 1981–1999

•Jsou to lidé, kteří vyrůstali vdobě změn (unás pád železné opony), třetí průmyslová revoluce, nástup internetu avirtuálního světa. Tito lidé se nebojí změn, jsou velmi flexibilní.

•Věnují se politickému aktivismu, nemají rádi hierarchické uspořádání společnosti, ale to neznamená, že proti němu tvrdě bojují. Jejich rodiče je vychovávali velmi volně, bez dodržování tvrdých pravidel abez přísnosti. Děti dostávaly velmi často zpětnou vazbu typu: „Jsi to nejchytřejší dítě vročníku.“ Ato si rodiče také mysleli, bez ohledu na skutečné výsledky dítěte. Konstruktivní zpětnou vazbu, včem to vlastně vynikají, tito lidé nikdy nedostali. To je činí velmi nejistými– mají údajně, podle tvrzení rodičů, být dobří, ale oni sami nevědí, včem.

•Je to první generace, která bez ohledu na to, odkud je, zEvropy či Asie, poslouchá stejnou hudbu, obléká se stejně, chodí do stejných restaurací, zajímá se ostejné věci. Většina znich žije urodičů nebo vpronajatém bytě skamarády. Neradi se kčemukoli zavazují. Peníze považují za prostředek, nikoli za cíl, atak se klidně zadlužují, nevidí vtom nic nekalého, chtějí si užívat právě teď.

•Technika, se kterou vyrůstali, je televize, stolní počítač, mobil, počítačové hry, CD přehrávače, DVD přehrávače.

3. Generace let 2000–2013

•Bez diskuse je to generace sociálních médií adigitálního světa. Všechno sdílejí na sociálních sítích, nečtou, ale dívají se na videa, všechno fotí aprostřednictvím obrázků komunikují víc než slovem či textem. Mají své idoly mezi youtubery, kteří určují žebříček hodnot– když youtuber něco vyznává, je to pro jeho fanoušky svaté abudou to vyznávat také. Proto je velmi důležitý svět influencerů neboli lidí, kteří tuto mladou generaci ovlivňují. Jejich hlavní zábavou je internet.

•Rodičům většinou nevadí, že jejich děti tráví spoustu času upočítače, her adiskusních fór. Tito mladí lidé jsou díky tomu velmi otrlí. Nebojí se na rozdíl od rodičů projevit svůj názor, ať je jakýkoli. Žijí osamoceně se svým monitorem askamarády, kteří jsou skryti za ním. Vůbec jim nevadí, že je nikdy neviděli ani neuvidí, protože jsou zjiného konce světa. Dokonce si myslí, že to, co snimi sdílejí, je kamarádství, že jsou jejich přáteli. To, že přítel je nablízku, aby mohl pomoci, to je pro ně myšlenka velmi vzdálená.

•Velmi usilují oto, mít úspěch, ale zaměstnanecký poměr je neláká. Chtějí být co nejdéle nezávislí, proto většina znich zakládá své vlastní podniky. Jsou mezi nimi takoví, kteří vútlém věku, někdy již na konci základní školy, mají společenský úspěch adost peněz, někdy více než jejich rodiče.

•Facebook atelevize jim nic neříkají. Jsou propojeni přes Snapchat, WhatsApp, Instagram, Twitter, protože tato média jim zaručují dostatečnou anonymitu.

•Technika, se kterou vyrůstali, je tablet, notebook, mobil, virtuální brýle, 3D hry.

¦Vývoj rodin aneb Odcentralityke spolupráci

Další důležitou součástí našeho dobrodružství je sledovat vývoj, kterým generace procházely. Pojďme se podívat na to, jak kopíruje vývoj ve společnosti avrodinách. Rodina žije vkontextu společnosti, nikoli osamoceně, atak na jejím vývoji lze velmi dobře pozorovat dění ve společnosti.

Ještě vobdobí první republiky byla žena vydána-vdána za muže, který ji přebíral zrukou otce do „péče“– muž apartner byl tím, kdo určoval pravidla vrodině, byl hlavou hierarchie. Rodina byla zdrojem zajištění pro ženu aděti, byla to ekonomická nutnost azároveň společenská potřeba. Oba se museli vzájmu materiálního zajištění podporovat adržet pospolu. Hlavním živitelem rodiny byl otec aděti byly vychovávány vbázni zněj: „Počkej, až přijde táta, všechno mu povím.“ Výchova se odehrávala pomocí slepého následování příkazů azákazů, nebylo dovoleno ptát se proč: „Tak to je, protože tak se to dělá.“ Proč se to tak dělá, se nikoho nenapadlo ptát, apokud se ptal, nedostal odpověď.

Vsoučasné době je model tradiční rodiny zcela jiný, jeho původní obsah je dávno překročen. Hierarchie vrodinách se velmi proměnila, místo svrchované moci otce nastoupila spolupráce apartnerství. Když se dřív členové rodiny nemohli domluvit, poslední slovo měl vždy otec, ať měl pravdu, či ne, dnes je poskytován (někdy až příliš) velký prostor tomu, co chtějí děti. Výchova již není diktátem pravidel, ale partnerstvím, rovností vnázorech. Rozhodnutí se (více či méně) dosahuje konsenzem všech členů, popřípadě (ato je častější) rodiče stále žádají své děti orozhodnutí. Velmi často jsme svědky toho, že se rodiče svých předškolních dětí ptají na to, do které základní školy chtějí jít, co chtějí kobědu anebo co mají nakoupit. Ve snaze dopřát dětem svobodu vrozhodování je neúměrně zatěžují rozhodnutími, která jim nepřináležejí, azavalují je úkoly, které jsou pro ně příliš těžké. Dítě pak ztrácí hned vútlém věku vztah ke vzoru, krodiči jako ochránci apřístavu. Vdítěti to vzbuzuje velké rozčarování, když zjistí (možná jen podvědomě),žeje vychovává slaboch. Reaguje pak na to různě, někdy ipatologicky.

Některé rodiny se ve vývoji od centrality ocitly vjakémsi bodě na půl cesty. Proměnily se ve skupinu osamocených jednotlivců, žijících vedle sebe. Členové těchto rodin jsou přesvědčeni, že to, co chci já, má přednost před tím, co chtějí ostatní. Atak jsou takovou pestrou mozaikou kostiček, které vedle sebe spočívají, ale velmi málo se znají. Proměnili se vindividualizované jedince, centrální vedení otcem sice zmizelo, ale místo toho nenastalo žádné jiné.

¦Vývoj moderní doby aneb Od lidskosti kodlidštění

Další součástí našeho společného pátrání po klíči kporozumění generacím je moderní doba. Co si pod tímto pojmem představujeme? Podíváme se na to, čeho dosáhl vývoj společnosti vobdobí života výše zmíněných generací. Budeme pozorovat uspořádání světa kolem nás apodíváme se na to, jak se zrcadlí vnás samotných.

Obrovský rozvoj kybernetiky ve 20. století nás přivedl do situace, kdy neexistuje univerzální pravda, vše může být jakkoli, protože vše může být upraveno, dobarveno, zmanipulováno. Každý má svobodu zveřejnit na internetu, co chce, každý má svou pravdu atu šíří. Každá pravda se velmi rychle mění vjinou pravdu či je vyvrácena dalším tvrzením, třeba ifalešným. Nikdo neověřuje zdroje, ze kterých své pravdy čerpá, jen kopíruje zinternetu. Kvůli tomu pevně zakořeněné, trvalé adlouhodobé hodnoty apravdy mizí.

Dalším rysem moderní společnosti je, že žijeme vpřednastavených procesech, vnich se pohybujeme na internetu, ve svém internetovém bankovnictví, při žádostech odoklady, při nákupech, dokonce ivmyčkách aut… Itaková zcela osobní věc, jako je péče onemocné či sociální péče, byla proměněna vpředem definovaný proces. Aco je mimo něj, to se neposkytuje. Jinými slovy: ten, kdo rozváží obědy lidem, kteří si nezvládají uvařit, je nesmí naservírovat na talíř. To není vpopisu funkce rozvozu oběda, ikdyby rozvážející viděl, že dotyčnému člověku dělá velkou potíž si jídlo dát sám na talíř. Nějak se vytratila lidskost. Procesy řídí náš život.

Dobrovolně jsme uzamkli svět, ve kterém žijeme, do procesů, abychom jej mohli zpracovávat počítači. Bohužel to ssebou přineslo obrovské odcizení:

•Odcizujeme se přírodě. Výsledky vidíme vekologických katastrofách, verozi půdy, vnarušení životního prostředí, ve změně klimatu. Vzemědělství unás jsou vlastníci půdy odděleni od práce na ní, půdu si pronajímají, takže ten, kdo na ní hospodaří, není vlastníkem. Podle toho se kní také pronajímatel chová. Využíváme zdroje tak, že nejsou schopny se obnovit. Obnovitelných zdrojů planety využíváme 1,5krát.

•Odcizujeme se sociálně. Fragmentace společnosti došla do stavu, kdy nás zaplavují konflikty anásilí. Bohatství segreguje společnost. Hrstka firem [1], zvaných Frightful Five, tedy Google, Apple, Amazon, Microsoft aFacebook, se stává tak vlivnou, že společně jsou silnější než některé vlády. Bohatství se kumuluje vrukou pár vlivných lidí, kteří vlastní víc než zbytek lidstva.

•Odcizujeme se sami sobě asvým blízkým. Naše vědomí již není snámi vpřítomném okamžiku, ale velmi často žijeme myšlenkami jinde, než je naše tělo. Bloudíme vminulosti či hledíme do budoucnosti, ale co je teď kolem nás, vidíme jen stěží. Rozhodujeme velmi často na základě minulosti, anikoli na základě toho, co je potřeba nyní. Přestáváme rozumět sami sobě, aproto také přestáváme rozumět lidem kolem nás.

Co je výsledkem? Stoupá počet depresí, pocitů vyhoření, sebevražd (velmi často imladých lidí), psychických nemocí. Přestáváme cítit sostatními asami se sebou. Chybí nám empatie amyšlení do hloubky, právě ty schopnosti, které nás dělají lidmi akterými se lišíme od počítačů a(zatím) od robotů. Klesá schopnost navazovat vztahy sostatními.

Dokonce jsme vodcizení dospěli tak daleko, že si vzájemně nenasloucháme. Sice spolu hovoříme, ale tak, že nevnímáme, co říká ten druhý. Každý prezentuje svůj názor, protože každý má názor, ale jeden druhého neposlouchá. Rozumějme tomu tak, že slyší, ale neposlouchá. Vtom se skrývá kvalitativní rozdíl. Nemůžeme se divit tomu, že se cítíme osamoceni. Komunikace je prostředek propojování, sdílení aspojení. Ovšem dnes se všechno doslova točí kolem „já“ a„ty“.

Autoři J. M. Twengeová, W. K. Campbell aB. Gentileová ve studii Changes in Pronoun Use in American Books and the Rise of Individualism [2] hovoří otom, že jazyk je těsně spojen skulturou národa aodráží změny hodnot apostojů velké části obyvatelstva.

Díky novým technologiím, vyhledávačům arobotům, kódování apočítačovým programům bylo možné analyzovat databázi Google Books. Šlo pouze oamerické knihy vanglickém jazyce.

Azávěr? Americká psycholožka J. Twengeová ajejí tým uvádějí, že používání slov já, můj, já sám stoupla za posledních padesát let o42 % aslova ty, tvůj, ty sám stoupla dokonce o300 %, ato vše na úkor slov my, náš, my všichni, oni. Závěr výzkumu Twengeové je, že individualizace vamerické kultuře aspolečnosti vposledních padesáti letech nezadržitelně stoupá.

Podobně je tomu také veuroamerické kultuře– důraz je kladen na jedince ana to, co je pro něj důležité. Již nevidíme svět jako celek, taková schopnost se vytrácí. Vidět vývoj vsouvislostech celého systému, vněmž se pohybujeme, je nám zatěžko, svůj pohled centralizujeme, díváme se na svět pouze zvlastní perspektivy.

Škoda že nebyl podobný výzkum proveden unás. Ale leccos nám může napovědět jen empirické pozorování vývoje vztahů achování jak mladých, tak také starších generací (45+). Nemůžeme přehlédnout, že si vzájemně přestáváme rozumět.

Jak na tuto situaci reagujeme?

Segregujeme dále, abychom situaci oddělenosti vyřešili. Úzce se specializujeme avytváříme organizace zaměřené na řešení například ekologických otázek. Ekologických organizací je nepřeberné množství akaždá hájí jen své zájmy bez ohledu na to, co chtějí ostatní. Některé se rozhodnou spolupracovat sjinými, neznají však své programy, aprotože chtějí situaci vylepšit, vytvářejí další neziskové, zastřešující organizace, které je propojují. Ale izastřešující organizace jsou specializovány, chrání zájmy jen svých členů, takže vznikají platformy, aby sdružovaly zastřešující organizace. Platforma pak hájí svoje zájmy na úkor zájmů ostatních platforem. Kdo vní není, jde „zkola ven“. Atak to jde dál adál.

Následně nás to přivádí do ještě větší oddělenosti. Na jedné straně se pokoušíme situaci vylepšovat, ale bohužel ji na druhé straně zhoršujeme. Proč? Protože používáme stále jen staré metody azpůsoby řešení. Hledáme spásu ve strukturách, díváme se dozadu atam hledáme záchranu– třeba nějakou instituci, která zlepší náš život. Život mezitím jde stále dopředu, ale my nové situace řešíme starými prostředky– nějakou kontrolní pojistkou, platformou či zastřešující organizací. Je to skutečně to správné řešení? Dostaneme se tím někam? Zatím nevíme, ale jasné je, že vtomto okamžiku vstupuje na scénu něco, co zcela mění situaci, otáčí stůl, ukterého všichni sedí, takže se talíře jednotlivých stolujících posunují kněkomu jinému.

Kdo aco nám nese?

Generace narozené vletech 1980–2013 mají určité charakteristiky, ato ne náhodou. Něco nám nesou: šifru, poselství. Svým jednáním, charakteristikami ahodnotami citelně zamíchaly kartami:

•nevěří institucím, nechtějí struktury– zcela pochopitelně, když vidí to nepatřičné bujení struktur aprocesů, ve kterých se nikdo nevyzná;

•vyžadují „humanitu“ neboli humánní prostředí vpracovním procesu, nepotrpí si na vnější strnulost, mění zažité pracovní postupy– ati starší se toho bojí;

•nevěří reklamám, kupují na základě doporučení svých kamarádů;

•zcela jasně aotevřeně projevují svůj názor– kdo si bere věci osobně, ten vkontaktu snimi pohoří;

•pojmy jako tradice anárod jsou jim cizí– plně propojují svět, komunikují napříč národnostmi akulturami;

•velmi dbají na udržitelný rozvoj, na ekologii– firma, která to nemá ve své vizi zakotveno, pro ně ztrácí kredit;

•cestují– ještě stále to platí, ikdyž se pomalu projevuje trend zůstat doma, ve své zemi;

•mají detailní zprávy zcelého světa okatastrofách, válečných konfliktech, terorismu, což vede zejména nastupující generaci dnešních patnáctiletých ktomu, omezit trochu cestování, držet se více doma.

Možná nám již pomalu vysvítá, co je to za šifru, poselství– pokud ano, máme na to vpříloze knihy pomocníka. Příloha spostupy anáměty dává tipy arady, jak myšlenky jednoduše zachytit apozději se nad nimi třeba zamyslet. Užitečné pokyny kvypracování jsou tam také.

Pokud nic nevysvítá, pak počkejme, ono to přijde…

Pro pochopení nějakého děje či člověka jej musíme zkoumat, snažit se pozorovat jednotlivé části děje či jednotlivé vlastnosti člověka anásledně je popsat atím pochopit. Pak pochopíme icelek. Proto budeme muset společně udělat hluboký ponor do hlubších vrstev, do vzorců adějů, které nejsou vidět, do toho, co je skryto pod povrchem. To nás čeká vdalší kapitole.

Zatím se podívejme, co ještě vidíme na povrchu, co vidíme kolem sebe. Jsou to tyto nové fenomény:

•sdílená ekonomika;

•ekonomika daru [3];

•svoboda vpráci asvobodné firmy;

•karma ekonomika– využij službu azaplať tomu, kdo přijde po tobě;

•zaplať, co chceš– PWYW restaurant;

•carsharing– sdílení aut;

•půjčky bez banky– lidé si mezi sebou půjčují (peer-to-peer– P2P půjčky) [4].

Jsou znich patrné zcela jiné tendence než vtradiční ekonomice, znatelně se vyhýbají mechanismům, které jsou popsány opár odstavců výše.

Je to dáno tím, že tyto iniciativy vznikají díky mladým lidem, apředevším tak říkajíc „zespoda“, díky zcela novým nápadům, díky tomu, že mladí lidé chtějí dělat věci, které mají smysl, jak sami velmi často říkají. Tyto iniciativy, firmy či sdružení majíploché struktury. Jejich charakteristikami jsou:

•dialog anaslouchání;

•transparentnost;

•zodpovědnost na základě sebemotivace;

•smysl ajasná vize, se kterou se lze lépe ztotožnit;

•vzájemné propojení na základě lidské důstojnosti, nikdo nikoho nekontroluje ani mu nic nenařizuje.

Tradiční hierarchické struktury, které směrnicemi aprocesy přesně nařizují, jak aco má být vykonáno, tyto mladé lidi příliš nepřitahují. Proč? Protože moc arozhodovací pravomoci jsou soustředěny vrukou menšiny ve vyšší struktuře nebo jen vjednom místě, vrukou ředitele. Takové uspořádání přináší fakt, že menšina vykonává řízení azodpovídá za kvalitu práce své asvých podřízených. Samozřejmě že tyto struktury velmi dobře slouží voblasti, ve které vládne chaos aje tam třeba udržet pořádek. Ovšem ve velkých institucích, kde tyto struktury běžně vidíme, často vládne strach něco udělat či naopak něco neudělat, aby se celá záležitost neotočila proti iniciativnímu jedinci. Všichni jsou bezpečně schováni za maskou směrnic, za schůzemi rad aza přepážkami.

Zaměstnanci tradičních struktur vnímají svou práci jako nepříjemnou povinnost, kterou je potřeba vykonat. Není třeba se ptát proč, protože stejně jako vtradiční rodině odpověď nepřijde. Vlastní iniciativa akreativita vřešení problémů jsou spíše na škodu. Pokud je vtěchto strukturách někdo svlastním myšlením atvořivostí, začne ihned nahánět strach svým nadřízeným či kolegům. Hrozí totiž nebezpečí, že vyjde najevo, že za směrnicemi, drahým oblekem či kostýmem není zhola nic. Všechny tyto struktury zastávají názor, že lidi je třeba kontrolovat, protože nechtějí příliš pracovat, aje třeba je řídit.

Naproti tomu generace Why (od toho pochází název Generace Y– why se vangličtině vyslovuje stejně jako název hlásky y) nám přináší něco nového. Co je to? Typické znaky takzvaných plochých struktur.

Proč to mám dělat?

Typický příslušník nové generace se ptá proč. „Proč mám dělat to, co právě dělám?“ Neptá se: „Jakou směrnici mám použít?“ Ptá se po smyslu svého konání, nikoli po nařízeních, která smysl nemají.

Ztoho, co jsme si již řekli omladé generaci ataké zvýzkumů [5, 6, 7, 8] provedených vAmerice, Velké Británii imimo Evropu, například vTurecku, vychází najevo, že mladí lidé:

•jsou orientováni na práci vtýmu díky tomu, že se odmalička pohybují na sociálních sítích, sdílejí mezi sebou předměty ainformace, ve školách se učí adělají projekty ve skupinách, učí se spolupráci;

•jsou motivováni věcmi, které mají smysl;

•vynikají ve své práci, pokud je smysluplná;

•požadují vedoucího či manažera, který bude spíš přítel nebo mentor, ale vžádném případě nesnesou autoritativní řízení, nechtějí být pouhým „lidským zdrojem“;

•mají elektroniku vmalíčku, není pro ně překážkou (jako pro starší generaci);

•jsou orientováni na úkol, jsou schopni pracovat kdykoli přes den, vnoci či ovíkendu, když vpráci vidí smysl– to je předurčuje ktomu, aby pracovali na flexi space nebo zdomova anašli si čas na rodinu či na své zájmy; nemají vsobě silně zakořeněný pětidenní pracovní týden od devíti do pěti avíkendy volné;

•chtějí se učit, hlavně osobě, sebepoznání pro účely práce je pro ně radostí;

•předpokládají, že budou oceněni, netouží po pravidelném postupu výše, kvyšším pozicím atím kvyššímu platu, jak to známe od předešlých generací– chtějí jen zpětnou vazbu, že „dnes se jim to ato povedlo“; pravděpodobně to pramení zjejich hluboké nejistoty, kterou také popisuje výzkum „Co chtějí mladí lidé od zaměstnavatele“ firmy IPSOS jako FOMO [8];

•rozhodují se na základě emocí, nikoli logickým vyvozováním důsledků.

Onových generacích již bylo napsáno mnoho článků, studií aknih. Každý znás přišel do styku smladými, sjejich hodnotami, představami asny. Ztoho vyplývá, že se jim daří vtakzvané ploché struktuře, ať je to kdekoli: vzaměstnání, doma, ve škole, vmimopracovních amimoškolních aktivitách. Vploché struktuře je totiž iniciativa ponechána na členech struktury. Při plnění úkolů vytvářejí autonomní pracovní týmy, rozhodovací pravomoci jsou rozprostřeny do širší úrovně nebo do všech úrovní celku. Rozhoduje se na základě domluvy všech členů týmu.

Plochá struktura ssebou nese vytvoření menších, decentralizovaných celků tak, aby zaměstnanci mezi sebou mohli vytvářet vazby založené na důvěře adůstojnosti. Sčleny struktury či se zaměstnanci se tedy jedná na základě toho, co umějí, na základě jejich schopností azásluh, anikoli na základě prázdné definice jejich pracovní pozice.

Pohádka okrysaři zHameln

Tato pohádka [9] má pro nás zajímavý podtext, ale izajímavý obsah. Nese něco příznačného pro situaci, ve které jsme.

Vpůvodní starosaské verzi pohádky je hlavní postavou krysař, který odvede změstečka všechny děti anikdo je už nikdy nenajde. Co se vpohádce skrývá za poselství? Něco vtom smyslu, že se dostáváme do stavu, kdy svým teenagerům amladým nerozumíme, aoni se vydají za někým, koho neznají, ale komu znějakého důvodu věří. Město zůstane prázdné, bez mladých lidí– bez radostného nadšení pro život, bez víření emocí, ohnivého zápalu pro jakoukoli věc. To všechno je pryč. Zůstali jen staří.

Pohádka má reálný historický základ. Podle historika Wolfganga Wanna [12, 13] mladí lidé zHameln opustili Dolní Sasko aodešli stakzvaným lokátorem (krysařem), člověkem vyhledávajícím vdobě kolonizace nová místa pro osídlení. Šli velmi daleko, až do dnešního Hamlíkova na Brněnsku. Jejich původní místo, Hameln, jim nemělo co nabídnout, atak se vydali na nebezpečnou cestu do jiné země, avšak svidinou dobré práce avýdělku.

Stejně tak odejdou zfirem mladí lidé (nebo do nich vůbec nenastoupí), pokud jim nedáme vhodné podmínky krůstu. Založí si svoje firmy, jiné ajinde. Výzkum „Mladé hlasy“, prováděný UNICEF [14] opakovaně od roku 2001, hovoří otom, že polovina mladých lidí ve věku 14–18 let si přeje vdospělosti žít jinde než vČesku. Napadá nás nějaká souvislost sdnešním světem? Ne? To nevadí. Podívejme se dále.

Řekli jsme si, že nová generace vsobě nese požadavek minimální hierarchie, ploché struktury, spolupráce, flexibility, což jsou atributy svobodných firem [10]. Proto cesta mnoha firem bude muset vést přes transformaci zcentralizované firmy vdecentralizovanou. Jinak jednoduše neobstojí, protože mladých lidí celkově ubývá, to víme. Akdyž vezmeme vúvahu, že starší generace bude odcházet, pak bude každý mladý člověk velmi cennou hodnotou pro každou organizaci.

Dojde ksituaci, kdy bude třeba si vážit každého mladého člověka [11], čísla statistického úřadu hovoří jasně. Apokud firmy nevytvoří přijatelné podmínky pro mladé lidi, nepřitáhnou je do svých řad, skončí jako „občané zHameln včervnu jistého roku. Přijde krysař vobleku lovce, na hlavě červený klobouk, azapíská na píšťalu…“

Závěry zprvní kapitoly

• Každá generace vyrůstala vjiné době, kulturní pozadí ji formuje, proto je každá generace jiná.

• Vývoj vrodinách je zrcadlem, odrazem společnosti, ve které rodina žije, pozorujeme-li vývoj vnich, vidíme, kam se ubírá vývoj společnosti, můžeme se ztoho poučit ahledat řešení.

• Vrodinách již neplatí, že poslední slovo má vždy otec, ať má pravdu, či ne, vývoj vrodinách jde směrem ke společnému rozhodování všech členů.

• Současný vývoj nás přivedl do stavu obrovského odcizení– odcizujeme se přírodě, společnosti asobě, jsme psychicky odděleni– myšlení vládne citům.