Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ALLAN ZULLO A MARA BOVSUNOVÁ

DĚTI HOLOCAUSTU
PRAVDIVÉ PŘÍBĚHY O ODVAZE A STATEČNOSTI

SURVIVORS:
TRUE STORIES OF CHILDREN IN THE HOLOCAUST
Copyright © 2004 by The Wordsellers, Inc. All rights reserved. Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York, NY 10012, USA

Translation © Martin Vondrášek 2019
Photo © Shutterstock
© Grada Publishing, a. s., 2019

Z anglického originálu SURVIVORS: TRUE STORIES OF CHILDREN IN THE HOLOCAUST, vydaného nakladatelstvím Scholastic v roce 2004, přeložil Martin Vondrášek
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Obálka, grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie na obálce Shutterstock/Jacob_09

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2019 jako svou 7386. publikaci

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

Tisk TNM Print

Grada Publishing, a. s., U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-1157-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-1156-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-2136-1 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Chtěli bychom vyjádřit upřímné díky přeživším, o nichž je v této knize řeč, za to, že byli ochotní se prostřednictvím rozhovorů vrátit ke svým bolestným a emocionálně vypjatým vzpomínkám na zážitky ze svého dětství před mnoha lety.

Také bychom chtěli poděkovat Lore Baerové z Hidden Child Foundation, New York (www.adl.org/hidden/start.asp); Muzeu židovského dědictví (Museum of Jewish Heritage) v New Yorku (mjhnyc.org); Scottu Millerovi z Muzea při památníku holocaustu (United States Holocaust Memorial Museum) ve Washingtonu, D. C. (ushmm.org); Debie Milesové z Center for Diversity Education, Asheville, North Carolina (www.main.nc.us/diversity); a Evě Floersheimové z Projektu ztracené identity (the Missing Identity Project), Dolní Galilea, Israel (www.jewishgen.org/missing-identity).

POZNÁMKA AUTORŮ

Chystáte se přečíst si osm neuvěřitelných, ale pravdivých příběhů devíti statečných mladých lidí, kteří přežili holocaust. Jména, data a místa jsou skutečná. Tyto příběhy se zakládají výhradně na dlouhých osobních rozhovorech, které jsme s každým z nich uskutečnili. Tvoří je autentické a pravdivé vzpomínky těch, co přežili, i když některé dialogy bylo nutné nově přepsat.

Většina toho, co vás na následujících stránkách čeká, je velmi znepokojující a děsivá. I když je tyto příběhy často obtížné číst, nijak jsme se nesnažili je jakkoliv zmírnit, protože právě tak se staly. Je těžko představitelné, že kdokoliv – a zejména děti – dokázal vydržet tolik utrpení.

Tato knížka je však také oslavou lidského ducha – vůle překonat nevýslovné hrůzy, vůle zvítězit nad zlem, vůle žít. Lidé v příbězích vlastně mají jednu společnou vlastnost – hluboko ve svém srdci věřili, že budou žít, i když mnoho jiných kolem nich umíralo. Tyto děti nejenže přežily, ale také dospěly, našly si životní partnery a prožily šťastný a spokojený život.

Jejich zážitky ukazují, že i v těch nejstrašnějších a nejbeznadějnějších situacích, jaké si lze představit, se mladí lidé mohou spolehnout na svou odvahu, víru a důvtip – ale někdy také jen na vyložené štěstí –, které jim pomohou přečkat ty nejhorší časy.

Doufáme, že pro vás budou příběhy v knize podnětem k zamyšlení a pomohou vám porozumět tomu, jak důležité je připomínat si minulost… Aby nikdo nezapomněl.

Allan Zullo a Mara Bovsunová

CO SE MNOU BUDE,
KDYŽ TU JSOU TEĎ NACISTI?

Příběh Luncie Gamzerové

Luncia Gamzerová se strhnutím probudila. Znoční ulice pod jejím oknem se ozývaly rozčilené hlasy avýkřiky hrůzy.

„Tatu, co se to děje?“ zakňourala Luncia ze svého pokoje.

„Vrať se do postele,“ poručil jí táta zobýváku azatáhl závěsy na okně. „Nemusíš to vidět.“

Luncia byla moc malá, aby pochopila, že zmatky toho hrozivého léta 1941 odstartoval německý vpád aokupace tehdy polského města Lvov. Ještě před několika dny bylo Lunciino rodné město pod kontrolou Sovětského svazu. Ateď začali ukrajinští nacionalisté na naléhání nacistů plenit židovské obchody adomy židovských rodin veLvově.

Vzali si na paškál činžovní dům naproti tomu, kde osmiletá Luncia žila se svými rodiči Izákem aBarbarou. Rozbíjeli porcelán asklo anábytek vyhazovali zokna.

Luncia si přikryla hlavu polštářem adoufala, že se tak schová před mučivými nářky azvuky tříštícího se skla, které zaplnily noc. Když se jí ty zvuky nedařilo utlumit, vyděšeně vyskočila zpostele aběžela za rodiči do obýváku. Jakmile se jim však podívala do očí, vyděsila se ještě víc. Neřekli ani slovo. Napětí vpokoji by se dalo krájet.

„Že sem nepřijdou, tatu?“ zeptala se nakonec.

„Ne, drahoušku, nemyslím si,“ zašeptal táta. Pak se obrátil směrem kmámě: „Modleme se, aby nepřišli sem.“

Druhý den ráno se Luncia smámou odvážily jít přes ulici navštívit své sousedy. „Vidíte, co ti nacionalisti udělali?“ bědovala paní Silberová srukou provizorně zavázanou do šátku. „To je navedli nacisté. Zničili nám všechen nábytek arozbili nádobí. Dokonce iumyvadlo rozbili. Podívejte, zlomili mi ruku. Aproč? Jen proto, že jsme Židé!“

Luncia sevřela máminu ruku. „Mami, my jsme Židé,“ špitla. „Udělají nám to také?“

Máma neodpověděla. Luncia znala odpověď. Pochopila, že nic už nebude jako dřív. Uvažovala, jak dlouho se ještě bude moci volně procházet pod stromy lemujícími ulice kesvému nejoblíbenějšímu místu – rodinné cukrárně. Zbožňovala tu vůni, když se vhrnci karamelizoval cukr akdyž táta vyráběl čokoládu, rumové kuličky abarevná lízátka vetvaru kytiček. Jen pro svou roztomilou malou dcerku Izák vždycky vymyslel něco speciálního – bonbon ve tvaru srdíčka svýbornou sladkou náplní. „To nejsladší pro mou nejsladší,“ říkával.

Myslela také na velký stroj na zmrzlinu vokně obchodu ajak se ráda dívala na ten vír barev, když se pestře vymalované kolo točilo. Když teď všemu vládli nacisté, říkala si, budou jí barvy pořád dělat takovou radost? Abude vůbec zmrzlina pořád tak dobrá?

Také přemýšlela, jak dlouho ještě bude strýček Hersh moci do cukrárny chodit ajako vždycky říkat: „Luncie, měla bys mít kosti lépe obalené, pojď, dáme si zmrzlinu.“ Pokaždé mu vyskočila na klín adala si sním velký pohár zmrzliny.

Myslela také na zaměstnance rodičů, bručouna Franze Ojaka sženou Lusiou. Věčně mrzutý pekař Luncii vyhnal zkrámu pokaždé, když štípla kousek čokolády. Budou ještě sLusií péct to báječné cukroví, včetně nejlepších napoleonek ve městě?

Budou se do obchodu ještě hrnout nežidovští zákazníci tak jako dříve? Říkala si, zda se ještě uvidí stěmi, kdo jí tak často říkali, jak je půvabná aokouzlující, hlavně spaní Irenou Szczygiełovou. „Jsi jako živá panenka,“ řekla by paní Irena Luncii. „Aani nejsi omoc větší.“

Co se mnou bude, říkala si Luncia, když tu jsou teď nacisté?

***

Několik dní po útoku na své sousedy viděla Luncia doma mámu, jak dává na hromadu rodinné cennosti – stříbrné svícny amísy, zlaté náramky anáhrdelníky apozlacené rámy kobrazům.

„Mamuško, co to děláš?“ ptala se jí.

„Všechny židovské rodiny musí odevzdat své cennosti nacistům,“ vysvětlila jí maminka. „Říkají, že to je dar, ale to není pravda. Když nedostanou dost, říkali, zavřou nás vsynagoze atu zapálí. Pojď, pomoz mi to vzít.“

Odnesly spolu všechny rodinné cennosti vmalém pytli do synagogy aodevzdaly je nacistům. Luncia se plná úzkosti dívala na maminčinu levou ruku. Trhla sebou, když viděla, jak si sundává snubní prsten.

Za chvíli vtrhl do bytu Gamzerových bez zaklepání gestapák avyštěkl: „Máte nějaké zlato nebo stříbro?“

„Samozřejmě že nemáme,“ odvětila Barbara. „Všechno jsme už darovali.“ Poslední slovo řekla skoro posměšně. Gestapák se na ni zamračil, přiskočil kLuncii aprohmatal jí kapsy. Vyděšená Luncia zůstala stát bez hnutí. Bála se pohnout abyla příliš vyděšená, než aby se ptala, co to dělá.

„Kapsy má prázdné,“ prohlásil. „Vím, jak mazaní vy Židi jste. Schovat šperky dceři do šatů, když jste mě viděli přicházet, to by vám bylo podobné.“

Pak se zhluboka nadechl ačichal. „To voní dobře, co to vaříte?“

Než se Barbara zmohla na odpověď, nakráčel do kuchyně aukázal na hrnec bramborové polévky bublající na kamnech. „Ten hrnec chci.“

„Ale já vněm vařím,“ vyhrkla Barbara.

„Už ne.“ Vylil polévku do dřezu. „Tak. Aje prázdný. Teď ten hrnec umyj adej mi ho.“ Luncia věděla, že Barbara nemůže udělat nic jiného než gestapákův rozkaz splnit. Nemohla se na to ale dívat aodvrátila zrak.

Pro Lunciinu rodinu adalší Židy ve Lvově začínaly chmurné dny. Luncia zaslechla, jak se rodiče baví otom, že ukrajinští nacionalisté podporovaní nacisty začali na Židech páchat násilnosti avíce než 4 000 jich zmasakrovali. Opár týdnů později nacionalisté unesli 2 000 Židů, odvedli je na židovský hřbitov apostříleli. Naštěstí tam nebyl nikdo zLunciiných příbuzných.

Akcia. Už to slovo samotné vyvolávalo hrůzu. Znamenalo zatýkání Židů. Buď je někam odvedli aokamžitě postříleli, nebo je čekala deportace do koncentračních táborů, kde na naprostou většinu znich stejně nečekalo nic jiného než smrt. Když byla vyhlášena akcia, vydali nacističtí funkcionáři pro gestapo kvótu – požadovaný počet Židů, které mají pozatýkat. Gestapo vpadlo do čtvrti aodchytávalo Židy přímo na ulici. Když jich ještě neměli dost, vrazili do domů, činžáků iobchodů aodvlekli ssebou tolik Židů, kolik bylo potřeba, aby kvótu splnili. Někdy se akcia vztahovala na určité věkové skupiny, například na staré nebo na děti.

Gamzerovi brzy přišli osvou cukrárnu amuseli ksobě vzít další židovskou rodinu. Čtyřčlenná rodina Staubových, pán spaní, osmiletým synkem Henrykem ajeho babičkou, byli mezi tisíci Židů, které ve Lvově nacisté vyháněli zdomovů. Dvě rodiny se nyní musely natěsnat do bytu sjedinou ložnicí.

Když si jednou večer Luncia hrála sHenrykem, všimla si, že si máma rozložila na klín její zimní kabátek lemovaný králičí kožešinou.

„Co to smým kabátem děláš, mamuško?“ ptala se jí.

„Sbíráme kožešiny,“ odpověděla Barbara. „Jsou potřeba pro německé vojáky bojující vRusku. Brzy tam bude hrozná zima.“ Nůžkami odstřihla zkabátu všechnu kožešinu ato samé udělala isčepicí arukávníkem. „Promiň, zlatíčko. Židé nesmí nosit kožešiny.“

Najednou vtrhl do bytu Izák. „Právě jsem slyšel, že se chystá další akcia!“ vykřikl zoufale. „Berou děti. Rychle, musíme děti ukrýt!“

Barbara hodila do pytle bochník chleba anaplnila dvě láhve vodou. „Tady, vezměte si to aschovejte se vkoupelně,“ přikázala vyděšeným dětem. „Ať se děje cokoliv, nesmíte ani špitnout. Ani zafňukat. Anechte zhasnuto. Jasné?“

Luncia sHenrykem přikývli azmizeli vtemné místnosti. Dospělí potom před dveře přisunuli velký, krásně vyřezávaný šatník. Skříň však nebyla dost vysoká, aby zakryla rám dveří, atak nahoru položili ještě lavor astaré kufry. Potom ukryli všechny dětské šaty azamaskovali veškeré známky toho, že vbytě nějaké děti kdy byly.

Luncia aHenryk tiše seděli ve tmě abáli se vtéto hrozivé hře na schovávanou oživot. Když uslyšeli, že do bytu přišel ukrajinský policista sgestapákem, zmocnil se jich strach.

„Žádné tu nejsou,“ ozval se Izákův hlas.

Vtemné koupelně Luncia nahmatala Henryka apevně ho stiskla. Chtěla mu připomenout, že se nesmí ani pohnout. Strachy ani nedýchala aposlouchala hovor na druhé straně skříně.

Gestapák ukázal na obraz na zdi vobýváku. Byla na něm Luncia. Byl namalovaný podle fotografie vjejích pěti letech, na které pózuje vproužkovaných šatech. „To je vaše dcera, že?“ zeptal se gestapák Izáka. „Kde je?“

Ten obraz! pomyslela si Luncia. Úplně jsme na něj zapomněli. Jak jsme mohli být tak nepozorní anechat ho tam?

„Kde je?“ zopakoval gestapák otázku aupřeně se díval Izákovi přímo do očí.

Izák odpověděl: „Už si ji odvedli.“

„Tak to jste mívali krásnou holčičku.“ To prohlášení bylo mrazivě přímé ajasné. Gestapák měl za to, že Luncii potkal stejný osud jako ostatní děti zdřívějších akcií – smrt.

Ten policista zatím zíral na skříň. Pečlivě si ji prohlížel apodíval se iza ni, do prostoru mezi zadní stěnou azdí. Aby na to lépe viděl, posvítil si baterkou. Když Luncia uviděla, jak škvírou ve dveřích prosvítá zlatavý paprsek světla, přepadl ji strach, že je prozradí itlukot srdce. „Bože, prosím, zachraň nás,“ modlila se potichu znovu aznovu, až ji ztoho bolely rty.

Byla si jistá, že se každým okamžikem ozve zvolání: „Tady, mají tam tajnou místnost!“ Nic se však nestalo.

Když nacisté odešli, Izák odsunul šatník na stranu aLuncia sHenrykem mohli vylézt. „Měli jsme štěstí,“ pravil Izák. „Musel ty dveře do koupelny vidět. Ale znějakého důvodu nás neprozradil.“

Jednou ráno přišla babička Staubová do bytu asundala si šátek zvlasů. Bývaly šedé, ale teď je měla nabarvené načerno. „Tak co myslíš?“ zeptala se Barbary aLuncie.

„Vypadáš mnohem mladší,“ odpověděla na to Barbara.

„Myslíš, že mi projde čtyřicet?“

Barbara přikývla, ale nevypadala moc přesvědčivě.

Luncia se na mámu tázavě podívala ata jí pošeptala: „Kolují zvěsti, že přijde další akcia. Tentokrát se budou zaměřovat jen na staré lidi. Proto chce vypadat mladší.“

Za pár dní se Luncia rozplakala, když se dozvěděla, že paní Staubovou gestapo sebralo přímo na ulici. Už ji nikdo nikdy neviděl.

Počátkem listopadu nacisté nařídili desítkám tisíc Židů ve Lvově, aby se přesídlili do severní části města, kde vzniklo přelidněné židovské ghetto. Gamzerovi se museli se svými sousedy, čtyřčlennou rodinou Holtzmannových, dělit ojedinou místnost vmalém dvoupokojovém domku bez kanalizace. Druhou místnost obývaly jiné dvě rodiny. Sotva se zabydleli, donesla se knim strašlivá zpráva – nacisté postříleli tisíce starých anemocných Židů přecházejících cestou do ghetta most na ulici Pełtewna.

Vghettu bylo jen málo jídla avody, ale Gamzerovým se nějak podařilo si zajistit dostatek všeho, co potřebovali pro život – jestli se tedy tomu, když může smrt přijít každým okamžikem, dá říkat život. Nikdo si nikdy nemohl být jistý, kdy nacisté vtrhnou do ghetta apochytají Židy kdeportaci, atak pod domovní verandou čtyři rodiny vykopaly tajný tunel vedoucí do skrýše. Při první známce, že se blíží nacisté, všichni mazali do díry, kde se tiše krčili, zatímco je vojáci hledali vdomě. Skrýše byla sotva tak velká, aby se do ní vešla jedna rodina, ale dokázali se namačkat tak, že se tam mohli schovat všichni.

Byly to děsivé chvíle, kdy nikdo nesměl udělat absolutně nic, co by je mohlo prozradit. Za žádnou cenu. Tuto krutou pravdu nikdy nepocítili naléhavěji než tehdy večer. Všichni se tísnili vúkrytu, když zvenčí uslyšeli známé hlasy.

„Izáku, Izáku. Kde jste? To jsem já, Hersh. Jsem tu sBenem aFanym.“

„Tatu, to je strýček Hersh amí bratranci,“ zamumlala Luncia.

„Pšt,“ zašeptal Izák azakryl Luncii pusu rukou. „Už tu není místo. Nevešla by se sem ani blecha. Nemůžeme pro ně nic udělat.“

Luncia slyšela, jak na ně Hersh se svými dětmi volá znovu aznovu aprosí opomoc. Když pak…

„Rychle, chlapci, jdou sem nacisté!“ vyhrkl Hersh. Luncia zúkrytu slyšela, jak všichni tři utíkají pryč. Pak přitiskla tvář na tátovu hruď. Jeho ruce ji pevně objaly. Zavřela oči atiše se modlila. Cítila, jak jí na obličej dopadají otcovy slzy.

Za několik dní knim domů přišel jeden starý přítel. „Mám pro vás zlé zprávy. Za Hershovými přišel do jejich pokoje vpodkroví ukrajinský policajt achtěl po nich, aby starý Hersh isBenem aFanym šli ven na dvůr. Hersh popadl ze stolu nůž akřikl: ‚Jestli nevypadneš, bodnu tě.‘ Atak ten Ukrajinec odešel. Avrátil se sgestapem. Sebrali Hershe, Bena, Fanyho ibabičku Sheindel… a…“

„Aco?“ naléhal Izák.

„Všechny je postříleli.“

***

„Luncie,“ vyzval ji opár dní později táta, „pojď sem, sedni si vedle mě. Musím ti říct něco důležitého.“

Luncia se posadila na pohovku auvažovala, zda to, co jí chce táta říct, má co dělat stím, jak si smámou vposledních dnech tak tajemně špitají. „Co je, tatu?“ zeptala se.

„Je moc nebezpečné, abys dál zůstávala vghettu. Zařídil jsem, že budeš bydlet spaní Szczygiełovou.“

Luncia zalapala po dechu adivoce zavrtěla hlavou. Izák ji pohladil po hustých hnědých vlasech.

„Víš, že tě má moc ráda,“ pokračoval. „Souhlasila, že tě vezme ksobě, jako bys byla její další dcera. Jen nebudeš moci vycházet. Hrozně riskuje, protože kdyby ji nacisté přistihli, jak ukrývá Židovku, popravili by ji iscelou rodinou.“

Luncii se po tvářích řinuly slzy. „Ale já tu chci zůstat stebou asmamuškou.“

„Není to bezpečné. Tohle je tvá nejlepší šance, možná ijediná šance.“

Ano, bylo to velmi riskantní, to přiznával. Kdyby Luncii načapali mimo ghetto, zastřelí ji. Neměli však na výběr. Zůstat znamenalo skoro jistou smrt.

„Jak mě odsud chcete dostat?“ zeptala se.

„Mám plán.“

Izák měl zvláštní průkaz, který mu dovoloval pracovat vkanceláři mimo ghetto, protože ho Němci považovali za užitečného Žida.

Druhý den brzy ráno, když ještě byla tma, Luncia objala apolíbila svou mámu na rozloučenou ahlavou jí běželo, jestli to není naposled, co se vidí. Táta měl na sobě dlouhý, černý kabát. Luncia se kněmu pod kabátem přivinula asvé levé rameno přitiskla kjeho pravému boku. Když táta potom kabát zapnul, Luncii zpod něj koukaly jenom nohy.

Když vycházeli zdomu, připojil se knim Izákův kolega Marek, také vdlouhém černém kabátě. Šli sIzákem těsně vedle sebe, takže Luncia byla mezi ně pod tátovým kabátem vmáčknutá.

Doufám, že si mě nikdo nevšimne, pomyslela si, když se snažila srovnat smuži krok. Skaždou minutou vní rostlo napětí. Už bych tam chtěla být. Co když se něco pokazí?

Všechno naštěstí proběhlo podle plánu abrzy došli kbráně do ghetta. Museli počkat, až pán před nimi nahmatá vnáprsní kapse svůj průkaz, který mu dovolí odejít zghetta.

„Rychle!“ zařvala netrpělivá německá stráž.

„Někde ho tu mám. Musím ho tu mít.“

„Ty žádnej pas nemáš, že jo?“ zavrčel strážný. „Snažíš se vyklouznout zghetta, ty mě chceš napálit.“

„Ne, opravdu, někde –“ Muž větu nedokončil. Strážný ho zastřelil.

Když Luncia slyšela tu hlasitou ránu, trhla sebou. Táta kolem kabátu pevně objal ruce, aby se nehýbala, ale celá se nekontrolovatelně třásla. Vím, že nás všechny postřílí. Kéž bychom to nikdy nezkoušeli.

Strážný prohrabal zastřelenému kapsu avyndal průkaz. „Vida, že ho měl,“ řekl Izákovi sMarkem, kteří tam pořád stáli jako omráčení tou nesmyslnou vraždou, jíž byli svědky. „Smůla. Neměl štěstí.“ Kývl na ně. „Další.“

Izák aMarek vytasili své pasy, zatímco Luncia zadržela dech. Dokonce ipotom, když stráž řekla: „Pokračujte.“

Jakmile byli zghetta venku, rychle dostrkali Luncii do blízké kancelářské budovy, kde pracovali. Ještě dlouho se třásla.

Večer, když už se musel táta vrátit domů, jí pověděl: „Paní Szczygiełová tu bude za hodinu aodvede tě domů.“

„Kdy tě zase uvidím?“

„Hned jak skončí válka, když ne dřív.“

Objali se. Luncia se ho nechtěla pustit. Nakonec ji pustil táta. „Bude to takhle nejlepší. Miluju tě, zlatíčko. Buď statečná.“

Luncia chtěla být statečná, ale neudržela se apropukla vpláč. „Co teď budu dělat?“ naříkala.

„Jen si lehni na stůl azkus usnout.“

Luncia tam zůstala vyděšená ahladová. Byla jí zima aměla strach. Hodiny odtikávaly apaní Szczygiełová pořád nepřicházela. Mezitím už ostatní Židé zbudovy odešli aLuncia byla úplně sama. Plakala, až dokud neusnula.

Když ji Izák druhý den ráno uviděl spát schoulenou na svém stole do klubíčka, zhrozil se. Věděl, že paní Szczygiełová nemá telefon, atak za ní vyslal jednoho svého pomocníka, křesťanského mladíka. Posel se vrátil se zprávou, že paní Szczygiełová nepřišla, protože si to rozmyslela.

„Dostala strach,“ ohlásil mu ten mladík. „Došlo jí, jak nebezpečné to je. Však víte, za pomáhání Židům je smrt. Řekl jsem jí, že tu vaše dcera čekala celou noc, atak nakonec souhlasila, že přijde. Bude tu někdy odpoledne, slíbila.“

Paní Szczygiełová odpoledne konečně přišla aodvedla Luncii pryč. Luncia na rukávu neměla pásku sDavidovou hvězdou, jak Němci od Židů vyžadovali. Předstírala, že není Židovka, za což by jí vpřípadě chycení čekala smrt. Spaní Szczygiełovou však splynuly směstským ruchem. Tramvají odjely kní domů, do těsného bytu skuchyní, jídelnou, obývacím pokojem aložnicí, vněmž kromě paní Szczygiełové bydlel její manžel Bolesław, tři dospívající dcery, Jasia, Hella aMarysia, ababička, která Luncii nabídla, aby jí říkala babčo.

Manželé Szczygiełovi spali vobýváku. Luncia, babča adívky se dělily oložnici.

Ikdyž toho babča moc nenamluvila, chovala se kLuncii hezky. Luncia však ihned vycítila, že jí dívky mají za zlé, že unich bydlí. Nebyla si jistá, zda to je tím, že nechápou, vjaké se nachází situaci, nebo tím, že jí vyčítají nebezpečí, jakému je všechny vystavila. Dívky na ni jen zřídka promluvily. Řeklo se jí, že si má sednout vobýváku do kouta na červenou pohovku, nechodit koknu, akdyby do bytu někdo přišel, schovat se pod postel za kufry.

Prvních několik dní Luncia plakala. Byla nešťastná, protože mohla jen sedět vkřesle aneměla si sčím hrát, neměla ani žádnou knížku, kterou by si mohla číst. Hrozně se jí stýskalo po rodičích. Když paní Szczygiełová viděla vjejích očích slzy, řekla jí: „Máš štěstí, že unás jsi, tak neplač.“ Od té chvíle si Luncia dala pozor, aby už ji nikdo nikdy neviděl plakat. Utírala si slzy do kapesníku aten potom dala uschnout pod postel. Zatímco jeden kapesník usychal, utírala si slzy do jiného. Po jednom obzvláště prudkém návalu slz si řekla: Tak. Ateď nesmím chvíli plakat, protože oba kapesníky jsou mokré. Až uschnou, budu se zase moci vyplakat.

„Promiňte. Myslela jsem, že mě nikdo neuvidí.“