Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Eliška Novotná

SOCIOLOGIE SOCIÁLNÍCH SKUPIN

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4013. publikaci

Odpovědná redaktorka Dana Kristen
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a realizace obálky Denisa Kokošková
Počet stran 120
Vydání 1., 2010

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
Husova ulice 1881, Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2010

ISBN 978-80-247-2957-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7765-8 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7276-9 pro formát EPUB

Úvod

Naše každodennost se odehrává v sociálních skupinách. V nich prožíváme svá přátelství a spory, v nich si druhých vážíme či je zatracujeme. V nich se máme rádi, milujeme a nenávidíme, hádáme se a pomlouváme. Ve skupinách spolupracujeme a soutěžíme, pomáháme si, ale i ubližujeme. Ve skupinách nejsme sami – a nejsme-li sami, nebo ve dvojici, jsme v sociální skupině.

Člověk je sociální bytostí, to znamená, že potřebuje k životu druhé lidi a těžko snáší nedobrovolnou samotu. „Jen individuum je schopno myšlení. Bylo by však chybné z toho vyvozovat, že všechny ideje a pocity, které individuum ovládají, mají původ v něm samém, a že by mohly být adekvátně vyloženy jedině na základě jeho vlastní životní zkušenosti. Nejsou to lidé jako takoví, kteří myslí, nýbrž lidé v určitých skupinách.“ [33, str. 56–57]. Do sociální skupiny – rodiny – se rodíme, v ní začínáme poznávat tento svět, a pokud nám osud tuto „samozřejmost“ odepře, neseme si handicap obtížné socializace do všech dnů svého života. V průběhu života sociálními skupinami procházíme a dáváme jim vzniknout, a na sklonku života doufáme, že nebudeme na umírání sami, že nás naši bližní podpoří.

Sociální skupina je jedním ze sociálních útvarů, jednou z forem, do kterých se lidé sdružují. Oproti společnosti či organizaci však není sociálním konstruktem. Je souborem živých aktérů, kteří vnímají sebe a druhé, jsou spolu v interakci a vzájemně se ovlivňují. Není souborem osob, které spojuje jen stejnost, ta na existenci sociální skupiny nestačí. Takový homogenní soubor osob, se kterým pracují statistici, nazýváme sumativní skupinou. Abychom mohli hovořit o sociální skupině, stejně jako o jakémkoliv sociálním útvaru, musí se odehrávat sociální interakce, jejímž důsledkem je sociální integrace. Sociální skupiny, se kterými pracuje sociologie, nejsou tedy sumou jednotlivých atomizovaných prvků (osob), ale jsou souborem osob vzájemně propojených, jsou sociálně integrované. Aktéry sociálních útvarů „něco“ spojuje a to „něco“ (zdroj sociální integrace) z nich činí sociální útvary. Zatímco společenství je integrováno zvyklostmi a tradicemi, je společnost integrována právem [44] a organizace svými cíli a posláním [43]. Odpověď na otázku, co je zdrojem sociální integrace sociálních skupin, je jednou z těch, které budeme hledat a nalézat v této publikaci.

Společnost, která je jako obtížně uchopitelný pojem různě chápána (např. jako národ či stát, přičemž obě tato pojetí nejsou výstižná), bývá některými sociology považována za soubor sociálních skupin, které vznikají a zanikají, koexistují a propojují se. Tak je řešen problém její reálnosti (byť je společnost nereálným sociálním konstruktem, skupiny reálné jsou). V takovém případě je sociologie vydávána za sociální vědu o sociálních skupinách. Pak je nezbytné věnovat pozornost nejen tomu, co se děje ve skupinách (v jejich interním prostředí), ale též tomu, co děje mezi nimi (v jejich externím prostředí).

Mnohá nedorozumění se týkají vztahu mezi sociálními skupinami a organizacemi. Původ mají v pojmu „formálnost“. U některých autorů se setkáme s rozlišováním formálních a neformálních organizací, u jiných s rozlišováním formálních a neformálních sociálních skupin. „Existují neformální organizace, které se takřka doslova odehrávají ve skulinách formálních organizací formou komunikativních procesů.“ [26]. Naše pojetí je jednoznačné: organizace jsou vždy formální (vztahy se odehrávají prostřednictvím aktérů mezi organizačními pozicemi a jsou tudíž odosobněné, tj. formalizované) a skupiny jsou vždy neformální (vztahy se odehrávají bezprostředně mezi aktéry, a jsou tudíž osobní, tj. neformalizované). Pokud ve skupinách přibývá formálnosti, bývají na cestě vytvořit ze sebe organizaci. Chápeme tedy „formálnost – neformálnost“ jako kontinuum, ve kterém se nalézá konkrétní sociální útvar s určitou mírou formalizace či neformalizace svých procesů a vztahů. Pak zjišťujeme, že autoři míní neformální organizací sociální skupinu a formální skupinou organizaci. V tomto pojetí je tato kniha nejen samostatným celkem, ale též nezbytným dovětkem knihy Sociologie organizace [43], ve které jsme neformální struktury v organizacích důsledně opomíjeli a s níž tvoří pro plné pochopení světa organizací potřebný celek. Ve všech sociálních útvarech (společenství, společnosti, organizaci), v jejich prostoru, existují sociální skupiny s reálnými aktéry. „Tak je vidět, jak v rámci organizace do sebe navzájem zasahují Systém a životní svět, i kdyby tomu bylo tak, že způsob, jakým k tomu dochází, je nakonec regulován Systémem.“ [27].

Obecně lze všechny soubory osob, bez ohledu na jejich sumativní či integrační charakter, považovat za kolektivity. Integrované kolektivity tvoří strukturované sociální útvary a neintegrované kolektivity jsou všechny sumativní skupiny (agregáty) a velké soubory osob, jako jsou: národ, dav, masa, lid či např. veřejnost. U takových souborů atomizovaných osob sice shledáváme společné znaky, ty však mají dočasný či omezený charakter, a nejsou tudíž jejich obecným a trvalým pojítkem (národ sice sdílí jazyk, ale někteří příslušníci národa hovoří jinak; národ sice sdílí území, ale někteří příslušníci národa sídlí jinde; panika sice spojí dav, ale jen na chvíli).

Obr. 0.1

Zdroj: vlastní

Sociální skupiny nebyly předmětem zájmu klasické evropské sociologie 19. století, pozornost jim věnovali až od 30. let 20. století američtí sociologové, kteří zkoumali malé sociální skupiny, mnohdy v organizacích, a dali tak vzniknout tzv. sociologii všedního dne. Do popředí zájmu sociologů se dostali každodenní události, sociální interakce a vztahy. Malé sociální skupiny byly studovány jak pro sebe samé, tak jako mikrosvěty, jejichž poznání lze aplikovat na sociální jevy obecně. Tehdy došlo k rozdělení sociologie na makrosociologii, studující velké sociální útvary a globální sociální procesy, a mikrosociologii, v jejímž rámci se rozvíjela sociologie sociálních skupin. V průsečících těchto dvou úrovní se pak v tzv. mezzostrukturách objevují úvahy o organizacích, jako sociálních útvarech střední velikosti. Makro, mikro a mezzo struktury lze pochopit pouze ve vzájemném vztahu. Boom sociologie malých sociálních skupin kulminoval v nespočetných empirických výzkumech v 50. letech 20. století a poté se pozornost mikrosociologie přesunula k sociálním interakcím jako takovým [48]. Sociologie malých sociálních skupin je spojena především s chicagskou sociologickou školou a sociometrií. Vděčíme jí za mnohé poznatky týkající se nejen sociálních skupin, ale i interpersonálních procesů a vztahů obecně, a také za vznik empirických sociologických metod.

Od začátku byly malé sociální skupiny studovány účelově se snahou zúročit poznatky o nich v práci s nimi. Tento trend nabyl v současnosti nových rozměrů – nejen že analyzujeme spontánně vzniklé sociální skupiny a poskytujeme jim poradenství, ale též záměrně tvoříme sociální skupiny jako nástroj pomoci jim a jejím členům. Tak nabývají v dnešním fragmentizovaném globálním světě organizací poznatky o sociálních skupinách nového významu a důrazu.

duben 2010, autorka

1. Skupinová koheze

„Ať žijeme kdekoliv, žijeme vždy vděravém světě, neboť máme schopnosti vidět nejen to, co je, nýbrž především to, co není aco není proto, že chybí. Rozhodnu-li se třeba vysadit strom, pak mne ktomuto rozhodnutí přivedlo poznání, že je tady prázdné místo, které by bylo potřeba zaplnit právě stromem: mému záměru předcházelo odhalení nedostatku, avšak tento nedostatek se mně mohl ukázat jenom proto, že nejsem svázán sprostě daným, stím, co již funguje. Přijímám sice svět, do kterého jsem se narodil, ale ten se mi může odhalovat jen jako neuspokojivý aplný mezer.“

M. Petříček, jr., 1993 [51, str. 56]

1.1 Skupinové potřeby

Každé věci, která se nás týká, přikládáme určitou důležitost. Pokud důležitou věc (ve smyslu entity) nemáme, pociťujeme její potřebu. Pokud věc máme, její potřebu nepociťujeme azačneme ji pociťovat, až věci pozbudeme. Znamená to, že pokud věc máme, tak si neuvědomujeme její potřebnost abereme to, že ji máme, jako samozřejmost. Potřeba je tedy vždy stav nedostatku věci (statku; ne dostatku). Snaha uspokojit většinu svých potřeb nás přivádí do sociálních skupin. Vnich je uspokojujeme snáze než sami.

Uspokojení potřeb nazýváme saturací aneuspokojení deprivací. Protože se vživotě vesměs vyhýbáme strádání avyhledáváme slasti, není divu, že se ve snaze vyhnout se deprivaci spojujeme do sociálních skupin. Sociální útvary se liší postupy, které jsou považovány pro saturaci potřeb za legitimní, tzn. že si vytvářejí normy apravidla jednání (instituce), jejichž respektování zabraňuje deprivaci zneuspokojených potřeb. Tak se jednotlivé sociální skupiny vyznačují (aod sebe se vzájemně odlišují) svojí institucionalizací saturace potřeb.

Subjektivní potřeby jsou potřeby pociťované. Pocit neuspokojené potřeby, deprivace, nás vede kjednání (vsituaci pocitu žízně se napijeme, vsituaci pocitu osamění jdeme na návštěvu). Potřeby se promítají do našich postojů (řešíme-li deprivaci zosamělosti návštěvami, je náš postoj knávštěvám pozitivní). Zatímco některé potřeby máme „sami ze sebe“ (důležitost věci je dána naší socializací aosobností), jiné potřeby přebíráme od „těch druhých“, tzn. ze svého sociálního prostředí.

Rozlišujeme tyto subjektivní potřeby:

osobnostní („chceme“ věc sami ze sebe bez vlivu okolí);

komparativní („chceme“ věc, protože ji mají „významní druzí“, snimiž se srovnáváme ve snaze být jako oni, např. chceme mít velkou rodinu jako kamarád; specifickými komparačními potřebami jsou potřeby statusové; vjejich případě se srovnáváme snositeli téhož sociálního statusu ve snaze mu dostát, např. trávíme volný čas na tenisovém kurtu, protože „se to patří“ vnaší sociální vrstvě);

normativní („chceme“ věc, protože mít ji je „normální“ anechceme se od většiny lidí lišit; přizpůsobujeme se tedy při svém jednání saturace naší normativní potřeby sociální normě, např. budeme žít spartnerem bez manželství, protože tak žije většina našich vrstevníků avnaší generaci astratu je soužití bez sňatku sociální normou).

Subjektivně pociťované potřeby se různě doplňují apřekrývají (osobnostní potřeba může být současně potřebou normativní, anormativní potřeba současně potřebou komparační aosobnostní atp.).

Zhlediska jedince může nastat osm různých situací, lišících se naléhavostí potřeby:

1. věc je pro jedince nedůležitá apotřeba není vůbec pociťována
(osobnostní -, komparativní -, normativní -);

2. potřeba je pouze osobnostní
(osobnostní +, komparativní -, normativní -);

3. potřeba je pouze komparativní
(osobnostní -, komparativní +, normativní -);

4. potřeba je pouze normativní
(osobnostní -, komparativní -, normativní +);

5. potřeba je osobnostní akomparativní
(osobnostní +, komparativní +, normativní -);

6. potřeba je osobnostní anormativní
(osobnostní +, komparativní -, normativní +);

7. potřeba je komparativní anormativní
(osobnostní -, komparativní +, normativní +);

8. potřeba je osobnostní, komparativní anormativní
(osobnostní +, komparativní +, normativní +) [18, upraveno].

Objektivní potřeby existují nezávisle na pocitech jedince. Jsou stanoveny pro sociální útvar (sociální skupinu, organizaci, společenství, společnost) jako práva, která jsou zaručena všem. Pokud nejsou objektivní potřeby saturovány, je za ně poskytována kompenzace atak se předchází deprivaci (např. při nenaplnění práva na práci je poskytnuta sociální podpora; ta ovšem kompenzuje pouze mzdu za práci, nikoliv práci jako činnost – taková kompenzace může být poskytnuta např. sociálním programem či dobrovolnictvím). Historii lidstva lze chápat též jako historii boje orozmanitá práva na saturaci subjektivních potřeb (postupně: lidských, občanských, politických anaposledy sociálních), tj. ojejich objektivizaci. Vpraxi jde mnohdy ostanovení minima (vprávu na vzdělání se jedná např. ozákladní školní docházku, oprávo na bydlení /zv. sociální bydlení/), při jehož dosažení nastává situace sociální rovnosti (spravedlnosti). Tak je např. určen časový interval nočního klidu bez ohledu na subjektivní potřeby klidu rozmanitých jedinců, teplota venkovního vzduchu pro zahájení topné sezóny dálkového vytápění bez ohledu na rozmanitě pociťované teplo či chlad různými jedinci atp. Určení minima či standardů umožňuje naplnění práva aposiluje sociální rovnost. Objektivní potřeby nejsou normativními, neboť nevycházejí zjednání většiny, tj. ze sociální normy, ale jejich stanovení je věcí dohody.

Zteorií potřeb je nejrozšířenější hierarchický model potřeb A. Maslowa, který na základě teorie osobnosti K. Goldsteina vytvářel adotvářel spomocí empirických výzkumů téměř 30let od 40. let 20. století [35]. Pozdější empirické výzkumy jeho teorii zcela nepotvrdily, ale také nevyvrátily. Maslow rozlišil dvě skupiny potřeb, potřeby nedostatkové arůstové, znichž první jsou „základní“ adruhé jsou „vyšší“.

Potřeby nedostatkové jsou především fyziologické (potřeba jídla, pití, spánku, tepla, sexu atělesného blaha obecně). Pokud jsou saturovány, začneme pociťovat potřeby bezpečí (potřeba zabezpečit svoji osobu aosoby blízké, majetky atp.). Pokud ityto potřeby „jako by nebyly“ (jsou saturovány), uvědomujeme si potřeby sociální (milovat apřijímat druhé abýt jimi též milován apřijímán). Vsituaci saturace itěchto potřeb usilujeme osaturaci potřeby úcty (potřeba něčeho dosahovat, mít kompetence, dosáhnout uspokojení auznání).

Potřeby růstové si jedinec začne uvědomovat až vtakové situaci, kdy jsou saturovány všechny jeho nedostatkové potřeby. Je to potřeba znalostí (vědět, rozumět azkoumat), estetické potřeby (symetrie, řádu akrásy), potřeba seberealizace (nalezení sebenaplnění arealizace svého potenciálu, tj. potřeba jednat ažít dle svých schopností adovedností) apotřeba transcendence (přesahu sebe sama apomáhat druhým nalézt sebenaplnění arealizovat svůj potenciál). Jedinec má snahu se seberealizovat [71] vědomím (schopností přijmout realitu, stále novým hodnocením, získáváním vrcholných zkušenosti, etickým povědomím), čestností (filosoficky zaměřeným humorem, sociálním zájmem, hlubokými interpersonálními vztahy, demokratickou strukturou), svobodou (potřebou samoty, nezávislostí, kreativitou, spontaneitou) adůvěrou (soustředěním na problém, přijetím sebe sama, odporem knekulturní identitě).

Obr.1.1

kromě potřeb růstových jako další potřeby vztahů k„významným druhým“ – Others apotřeby existenční – Self (Alderfer, C., 1972);

potřeby materiální, sociální aspirituální (James, W., 1962);

potřeby fyziologické, sounáležitosti aseberealizace (Mathes, E., 1981).

potřeby autonomie, kompetence avztahů (Ryan, R. & Deci, E., 2000);

potřeby kontaktů, poznání amoci (Thompson, M., Grace, C., Cohen L., 2001);

potřeby získávání objektů azkušeností, potřeby dlouhodobých vztahů vzájemné péče azávazků, potřeby učení adávání smyslu sobě isvětu, potřeby chránit sebe, ty, které milujeme, naše víry azdroje (Nohria,N., Lawrence, P., Wilson E., 2001);

potřeby bezpečí, dobrodružství, svobody, směny, moci, expanze, víry, komunity, vyjádření (Institute for Management Excellence, 2001) [70].

Obr.1.2

Obr.1.3

Zdroj: vlastní

1.2 Skupinové zájmy

1.3 Skupinové hodnoty

vertikálně (míra důležitosti věci je větší či menší; na pomyslné vertikální ose znázorněno „nahoře“ a„dole“ hodnotovou hierarchií, tzn. že věc má vysoký či nízký hodnotový status); vpředcházejícím příkladu „věci“ vyžehleného, vypraného azašitého prádla;

horizontálně (soubory věcí, kterým dáváme stejný význam, které jsou pro nás stejně důležité); vpředcházejícím příkladu soubor věcí týkajících se miminka asoubor věcí týkajících se prádla.

Obr.1.4

Obr.1.5

1.4 Skupinové postoje

1.5 Skupinové normy

vsituaci jejich neznalosti (např. nových členů);

vsituaci sice jejich znalosti, ale usouzení na jejich nevýhodnost (na základě racionálního kalkulu je zájem jiný);

vsituaci sice jejich znalosti, ale usouzení na jejich nepřijatelnost (většinou zetických důvodů).

1.6 Skupinový kapitál

potenciální (mobilizovatelné) kontaktní sociální sítě;

velikostí sociálních kapitálů – subjektů této sítě (velký sociální kapitál naší tetičky zvyšuje náš sociální kapitál).

hmotný zisk má podobu služeb aprotislužeb (tetička nám poradí amy jí pověsíme zrcadlo);

symbolický zisk má podobu prestiže (tetička je vlivná dáma aznámost sní nás vočích druhých vyvyšuje).

vpřípadě silných vazeb na krátké vzdálenosti, které jednotlivce integrují, hovoříme osvazujícím sociálním kapitálu;

vpřípadě slabých vazeb na větší vzdálenosti, které vytvářejí sítě, hovoříme osociálním kapitálu přemosťujícím [58].

jak ve smyslu horizontálním (kdy se členové liší rozmanitostí svých kapitálů);

tak ve smyslu vertikálním (kdy se členové liší bohatstvím svých kapitálů).

1.7 Skupinová kultura

témata (názory na co);

stanoviska (názory jaké);

prezentace (jak jsou názory vyjádřené).

věc (oco se jedná);

způsob (jak se jedná).

zájmovou;

osobnostní;

vůdcovskou.

1.8 Skupinová identita

jedinec si osvojí skupinovou identitu jako svou hlavní, téměř či zcela jedinou („Já“ se rozpouští v„my“);

jedinec si osvojí skupinovou identitu jako jednu ze svých mnohých identit (pluralita identit);

jedinec předstírá (někdy isám sobě) zrůzných důvodů osvojení si skupinové identity azískává skupinovou kvaziidentitu (nepravou identitu „jako“);

jedinec si neosvojuje skupinovou identitu ani kvaziidentitu (proces identifikace senezdařil).

1.9 Skupinová konformita

1.10 Skupinová koheze

vzájemností vazeb (bohatou interakční sítí);

blízkostí nebo dosažitelností členů;

vysokou frekvencí skupinových interakcí;

vyšší frekvencí interakcí členů mezi sebou než snečleny (více interakcí vinterním než vexterním prostředí sociální skupiny).

homogenita členů dle jejich identifikačních znaků (např. pohlaví, vzdělání, bydliště atp.);

homogenita potřeb;

nejen četnost, ale též důvěrnost interakcí;

soustava skupinového odměňování.

hodnotovém (sdílení hodnotové orientace, včetně představ ohodnotách skupinou odmítaných);

normativním (sdílení normy vrámci tolerance, včetně představ odeviaci).

sounáležitost – izolace;

inkluze – exkluze;

participace – pasivita;

uznání – odmítnutí;

legitimita – nelegitimita;

rovnost – nerovnost.

vsoudržné skupině se její člen „schová“ za „my“ aztrácí tak osobní odpovědnost;

vpodřízení se skupinové normě ze sebe její člen nevydává maximum (nemobilizuje své kapitály dle svých kapacit);

koordinace činností členů bez odpovědnosti je obtížná.