Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robin Kermode

Mluvte tak, aby vás druzí poslouchali
7 kroků k sebevědomému a autentickému projevu před publikem

Přeloženo z anglického originálu knihy Robina Kermoda SPEAK SO YOUR AUDIENCE WILL LISTEN, vydaného nakladatelstvím Pendle Publishing, Velká Británie, 2017.
Second Edition
Copyrigh © Robin Kermode 2017
The right of Robin Kermode to be identified as the author of this work has been asserted by him in accordance with the copyright, Designs and Patents Act 1988.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7006. publikaci

Překlad René Souček
Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Tesařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formá ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 208
První české vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-2168-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2167-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-2906-0 (print)

Pro Sian

O AUTOROVI

Robin Kermode patří k předním evropským koučům v oblasti komunikačních dovedností. Spolupracuje s politiky, manažery, firemními týmy, dobročinnými organizacemi a osobnostmi ze světa médií.

Jako herce ho dobře znají televizní diváci i návštěvníci londýnských divadel. Je oblíbeným konferenciérem a úvodním řečníkem, často také namlouvá komentáře k filmům a televizním pořadům.

Je uznávaným mediálním komentátorem a profesionálním spisovatelem. Svým klientům poskytuje poradenství ohledně struktury a obsahu jejich sdělení.

V roce 2009 založil vlastní konzultační a koučinkovou společnost Zone 2.

Robin se narodil v Lancashiru a žije v Londýně.

zone2.co.uk

Robin je vtipný a okouzlující profesionál.

Francois Curiel, předseda Christie's Europe

Zaujme, pobaví a poskytne spoustu praktických rad.

Simon Buirski, společník a jednatel, Lancor

Jeden z nejlepších řečníků, jakého jsem kdy slyšel.

Tracey Morgan, personální ředitel Bank of America

Osobní, soustředěný a pozoruhodně efektivní.

Juliet Wedderburnová, výkonná ředitelka PWM Deutsche Bank London

Robin má dokonalou schopnost velmi rychlé empatie.

Nigel Sullivan, personální ředitel skupiny, Talk Tal plc.

Chcete-li někoho, kdo ovlivní vaše podnikání, tak zavolejte Robinovi.

Rupert Keane, generální ředitel Emap Insight

Robin má skvělou schopnost mluvit s každým jednotlivě, a to i ve větší skupině.

David James, ředitel L&D UK, The Walt Disney Company

Robinovo školení bylo vtipné, osobní a mělo dlouhotrvající efekt.

Pierre Lever, generální ředitel Planet Retail

Robin je váš člověk, pokud stejně jako já věříte, že nejde jen o to, co říkáte, ale i jak to říkáte.

Stephen J. Mills, předseda Schroder Investment Management, Švýcarsko

Pro každého, kdo chce dostat svou komunikaci na vyšší úroveň.

Martyn Dawes, zakladatel Coffee Nation

Praktické rady a nástroje i pro toho nejnervóznějšího ambiciózního moderátora.

Mike Hind, ředitel komunikace CAP

Robin dává mému týmu sebevědomí založené na individuálních stylech jeho členů, a to s překvapivě rychlými výsledky.

Rob Keve, generální ředitel Finback

Už si nepamatuji, kdy jsem se naposledy naučil tolik užitečného tak rychle.

Andy Atkins, výkonný ředitel Friends of the Earth

ÚVOD

Když mi bylo asi dvacet, požádali mě, abych měl proslov na svatbě mého kamaráda. Byl jsem z toho úplně vedle.

Vůbec jsem nechápal, co se to se mnou děje, vždyť jsem herec a jsem zvyklý stát před publikem. Ale došlo mi, že při slavnostním proslovu budu mluvit svými slovy a sám za sebe, ne za nějakou postavu ze hry, která jen přeříkává slova autora. Když se mi to nepovede, tak na špalku bude ležet moje hlava, a proto se mi ten nápad vůbec nelíbil.

Od té doby jsem se začal zajímat, proč má na naše emoce takový vliv, když máme mluvit na veřejnosti.

Většinou jsme uvolnění a sebevědomí, když jsme se svými přáteli nebo rodinou. Těm klidně o něčem vyprávíme nebo dokážeme dát k dobru nějaký vtip. Pokud nás však někdo vytáhne na pódium a požádá, abychom vyprávěli nějaký příběh nebo vtip, cítíme se úplně jinak.

Když máme mluvit před publikem, nasadíme si často ochrannou masku a změní se nám hlas. Proč nedokážeme být sami sebou, když pronášíme nějakou řeč?

Proč se nám jeden den daří propojit se s publikem, ale ten další už ne?

Jak si nejlépe sestavit proslov a jak si připravit poznámky? A jak zvládnout nervozitu?

V této knize se podíváme na všechny aspekty mluvené komunikace, od její struktury až po přednes.

Naučíme se rozpoznat jemnou hranici mezi sebevědomím a arogancí a začneme se zbavovat své ochranné masky. Naučíme se, jak být v dynamickém pohybu, ale přitom působit otevřeně a uvolněně.

Naučíme se mluvit s publikem tak, abychom se s lidmi v něm propojili, a to přirozeně a při každém našem projevu.

V ideálním případě se nám podaří konverzačním stylem předat skutečně silné sdělení. Co ale opravdu nechceme, je předat silné sdělení příliš vehementně, protože pak budeme na lidi působit vychytrale nebo nepřirozeně. Nechceme však předávat ani slabé sdělení příliš nevýrazně, protože to se rychle vytratí jak pára nad hrncem.

Pokud se vám z toho trochu točí hlava, zachovejte klid. Sebevědomým a přirozeným řečníkem se můžete stát pomocí sedmi jednoduchých kroků. Na konci každé kapitoly najdete konkrétní cvičení, s nimiž vše natrénujete.

Tato kniha může změnit způsob, jakým mluvíte se všemi lidmi, a to nejen při práci, ale i v osobním životě. Je to kniha pro každého, kdo chce předat nějaké sdělení, vyprávět příběh nebo mluvit s jinou lidskou bytostí.

Ať už jste generální ředitel, který mluví k akcionářům, manažerka motivující svůj tým, podnikatel, který rozjíždí nový byznys, ředitelka mluvící k žákům, charitativní pracovník, který žádá o příspěvek, nebo rodič pronášející přípitek na svatbě své dcery, tato kniha vám pomůže stát se sebevědomým a přirozeným řečníkem.

A já věřím, že si takovou zkušenost dokážete užít.

V první části se zaměříme na vás, tedy na vaši nervozitu, sebevědomí, propojení s publikem, hlas a řeč těla.

V druhé části se zaměříme na vaši schopnost mluvit, tzn. na všechny aspekty struktury i produkce vašeho mluveného projevu, tón hlasu a přednes.

Část první
Vy

1
NERVOZITA

Před více než dvěma tisíci lety trápila mladého Cicerona obrovská nervozita. Tehdy si napsal: „Vždycky, když začnu mluvit, jsem strašně nervózní. Při každé své řeči mám pocit, že jsem podroben posuzování nejen mých schopností, ale také mého charakteru acti. Mám obavu, že buď slibuji více, než dokážu splnit, což poukazuje na moji naprostou nezodpovědnost, nebo naopak méně, což naznačuje můj zlý úmysl alhostejnost.“

Později se tento muž učil uprofesorů akademie idivadelních herců astal se jedním znejvětších římských řečníků.

Zato třetí americký prezident Thomas Jefferson by měl dnes se svým zvolením velké problémy, protože nebyl člověkem zrozeným pro epochu televize. Měl totiž velmi vysoký hlas ašišlal, ato by vdnešní zkratkovité kultuře nefungovalo. Není divu, že mu bylo mluvení před veřejností zduše protivné. Veřejné proslovy nenáviděl natolik, že isvou Zprávu ostavu Unie posílal jako dopis aodmítal se postavit před Kongres, aby pronesl tuto řeč osobně.

Britský ministerský předseda Benjamin Disraeli byl zdatným mistrem slova, ale jeho první proslovy byly katastrofální. Čtyřikrát neuspěl ve volbách, ato kandidoval za tři různé strany. Nakonec se mu podařilo najít si svůj politický vyjadřovací styl, ale nějakou dobu mu to trvalo.

Mnoho skvělých řečníků mělo na začátku své kariéry velké problémy smluvením na veřejnosti. Rozhodně se nenarodili se sebevědomím acharizmatem, které si snimi spojujeme dnes.

Postupně zlepšovali své dovednosti, nebáli se občas zariskovat apokračovali na cestě křečnickému mistrovství.

Udělejme tedy pár krůčků na této cestě imy, protože, jak řekl dramatik Neil Simon: „Kdyby se Michelangelo bál rizika, nevymaloval by strop Sixtinské kaple, ale její podlahu.“

Dnes je schopnost dobře mluvit skutečně velmi důležitá. Všichni musíme umět dobře mluvit klidem, kterým něco prodáváme nebo které chceme motivovat. Někteří znás tak činí před veřejností na jevišti světa, jiní třeba vzasedacích místnostech firem nebo na rodinných oslavách, ale všichni musíme umět komunikovat. Pojďme se tedy naučit být řečníky, kteří si věří apůsobí přirozeně.

Ajá vám slibuji, že to lze aže to není nijak zvlášť obtížné.

Ještě než se vůbec postavíme na pódium, abychom pronesli svou řeč, musí mnozí znás překonat svou osobní nejistotu anízké sebevědomí.

Někteří lidé mají pochybnosti osvém zevnějšku. Bojí se, že jsou moc staří, mladí, tlustí nebo hubení. Nelíbí se jim jejich vlasy, nos nebo zuby amají dojem, že když se postaví před publikum, jsou všechny jejich nedostatky mnohem viditelnější.

John Wilkes, který se velmi zasloužil osvobodu tisku, rozhodně nebyl moc pohledný chlapík, ale mluvil svelkým nadšením. Prohlásil dokonce: „Dokážu kohokoli přemluvit během dvaceti vteřin.“ Jeho obecenstvo ho brzy přestalo posuzovat podle vzhledu azačalo poslouchat jeho slova, protože se vyrovnal stím, jak vypadá.

Mnozí znejkrásnějších lidí, snimiž jsem se setkal, jistě nesplňují klasický ideál krásy. Ale vyzařuje znich krása skutečná. Tito lidé často mají hluboko ve svých očích jakousi jiskru. Akdyž někoho takového potkáte, zaujme vás především síla jeho ducha.

Je dobré si připomenout ito, že mnozí lidé vpubliku také zrovna nemilují svou tvář nebo tělo aneposuzují vás tedy zdaleka tak přísně, jak si myslíte.

Hrál jsem kdysi hlavní roli vjedné hře vLondýně, kde jsem musel být pět minut na konci prvního dějství nahý. Ano, opravdu úplně nahý! Byl jsem pochopitelně hrozně nervózní, že tam mám stát, jak mě Pán Bůh stvořil, amnoho lidí zpublika si určitě vduchu říkalo: „Ještě, že to nemusím dělat já!“ Avíte, co se stalo? Po několika vteřinách – přestože jsem tam stál nahý – začali diváci poslouchat, co jsem říkal.

Po této zkušenosti už mě mluvení na veřejnosti přestalo děsit. Nejsem si jistý, zda bych podobně drastickou metodu doporučil ivám, ale když se naučíme dobře strukturovat svůj projev apředneseme ho energicky, jasně alidsky, tak nás publikum rychle přestane posuzovat azačne poslouchat to, co říkáme.

Ale ikdyž překonáme pochyby osvém zevnějšku avíme, že náš projev má dobrou strukturu, musí se většina znás postavit největšímu postrachu každého řečníka, kterým je nervozita.

JAK ZVLÁDAT NERVOZITU

Takže tady vás máme, jak stojíte před skupinou lidí. Začínáte se třást, je vám špatně, nemůžete si vzpomenout na jediné slovo, vústech máte sucho, nemůžete ani polknout ahlasivky přestávají fungovat. Nic moc,co?

Proč se to vše děje?

Když jsme žili vjeskyních abáli se útoků dravé zvěře, naše těla vysílala poplašné zprávy po nervových dráhách do nejstarší části našeho mozku označované jako amygdala. Říká se tomu reakce „útoč, nebo uteč“.

Mozek často nedokáže posoudit závažnost nebezpečí ana strach může reagovat nepřiměřeně. Ať už po nás jde tyranosaurus nebo na nás kouká padesát kolegů zpráce, vysílá náš mozek signály po těchto prastarých nervových drahách. Tyto signály (jde osedm reakcí typu „útoč, nebo uteč“) nám říkají, zda se máme pustit do boje, nebo raději vzít nohy na ramena. Asi se nebudeme chtít prát slidmi zpublika anebudeme se snažit před nimi ani utéct, ale mozek stejně pořád tyto prastaré signály vysílá. Aprávě tyto signály mohou za to, že podléháme nervozitě tak, jak to všichni dobře známe.

Podívejme se na těchto sedm reakcí:

1.Jakmile se objeví životu nebezpečné riziko, mozek sníží význam svých vlastních funkcí. Útěk je sám osobě mnohem důležitější než přemýšlení oútěku. Mozek tedy vyšle do srdce signál pro zvýšení průtoku krve, aby krevní oběh zajistil rychlejší zásobování rukou anohou kyslíkem aadrenalinem amohli jsme se lépe prát nebo rychleji utíkat.

Pokud tedy nohy aruce odčerpávají víc krve, musí jí být někde méně.

Améně je jí vmozku. To se někdy projeví tak, že zapomínáme slova nebo vhorším případě dokonce omdlíme!

Lidé, kteří dokázali provést hrdinské činy vnebezpečných situacích, pak často říkají: „Moc si ztoho nepamatuju, mám to všechno rozmazané.“

2.Potom je poslána zpráva do plic. Pro boj nebo běh budeme potřebovat víc kyslíku, takže je třeba zvýšit dechovou frekvenci. Při normální řeči však nedokážeme tento dodatečný kyslík spotřebovat, proto můžeme supět apociťovat závrať.

3.Mozek také vysílá adrenalin do našich očí, abychom dokázali najít únikovou cestu. Často můžeme vidět, jak oči řečníka divoce těkají po místnosti nebo vypadají vyděšeně. Může dojít ikjevu, který známe udětí, když si říkají: „Když nevidím tyranosaura já, tak tyranosaurus nevidí mě.“ Ikdyž je rozumné vyhýbat se očnímu kontaktu sagresivním tyranosaurem, neměli bychom svému podvědomí dovolit, aby nás vyhánělo zdosahu publika.

4.Protože existuje malá naděje, že nás tyranosaurus nevidí, vypne mozek inaše hlasivky, aby nás neprozradily. Takže teď nemůžeme ani mluvit. Podobá se to efektu tichého výkřiku ze snu, kdy křičíte, ale nevydáte při tom ani hlásku.

5.Při běhu se nechceme zalykat vlastními slinami, amozek proto vypíná také produkci slin. Proto máme často sucho vkrku asuché rty.

6.Mozek rovněž vysílá signál, aby tělo stáhlo krev zoblasti žaludku, protože teď není čas trávit potravu. Krev je potřeba napumpovat do svalů, aby podávaly maximální výkon. To může vést kmenší nevolnosti, což není dobrá zpráva pro řečníky, kteří se chystají přednést svou řeč po večeři.

7.Stojíte před publikem, tělo je plně vrežimu „útoč, nebo uteč“ amozek vysílá prastaré chemické signály, kterými se snaží přimět tělo kběhu. Vy však máte pronést svou řeč autéct prostě nemůžete. Jenže svaly jsou plné kyslíku aadrenalinu anevydrží vklidu už ani vteřinu. Nakonec se „rozběhnou“ samy od sebe.

Jde ofyziologickou reakci, která způsobí třes. Není to proto, že bychom byli slabí nebo vzbuzovali soucit. Jsme jenom lidé, aproto jako lidé (ajako každý živý tvor) reagujeme na pociťovanou hrozbu: pustíme se do boje, nebo utečeme.

Jako řečníci se musíme naučit vyrovnat se stěmito reakcemi. Musíme se naučit využít všechen ten adrenalin jako svou výhodu.

Dale Carnegie říká, že „strach existuje jenom vhlavě“. To zní logicky. Ale když máme strach, tak musíme čelit těmto sedmi tělesným reakcím.

Za chvíli vám doporučím několik cvičení, která vám pomohou tyto reakce zvládat.

Nejdřív se však podívejme na nejobvyklejší strachy, které souvisí snaším proslovem před veřejností.

JAK ZVLÁDAT RŮZNÉ STRACHY

Když si odmyslíme každodenní běžné stresory, obvykle na nás doléhají také tísnivé obavy znadcházejícího proslovu.

Existují dva druhy strachu:

•vnitřní strachy – jak reagujeme my osobně,

•vnější strachy – jsou způsobené okolnostmi, které jsou mimo naši kontrolu.

Mezi pět nejběžnějších vnitřních strachů patří:

1. Strach, že zapomeneme text

Zapomenutí textu nebo scénáře se samozřejmě obávají mnozí profesionální řečníci, herci azpěváci. Když však máte nějakou prezentaci, tak vaše publikum stejně neví, co přesně jste chtěli říct. Pokud tedy nějaký text zapomenete nebo se odchýlíte od scénáře, tak si toho zřejmě nikdo ani nevšimne.

2. Strach, že nás budou posuzovat

Často se domníváme, že nás lidé vpubliku neúprosně pozorují aposuzují. Amy pak trávíme spoustu času vobavách, co si onás myslí. Každý znich však má spoustu svých starostí, které se mu honí hlavou. Často se „naladí na váš kanál“ aposlouchá vás, ale vzápětí se zase přeladí na kanál svých každodenních starostí. Obvykle si jen málokdo všimne, že jste na chvíli zčervenali nebo že se vám pár vteřin klepala ruka.

3. Strach zvelkého publika

Jednou mi nějaký klient řekl: „Malá skupina je vpohodě, protože vidím lidem do očí. Když ale nerozeznám ani jednotlivé tváře, tak mám pocit, že jsem před popravčí četou.“

Často se svých klientů ptám, od jakého počtu lidí se jim velikost publika zdá být zdrcující. Je to 5 lidí? 10? 20? 50? 100? Nebo 500?

Pro většinu lidí jde otakový počet lidí, kdy už přestávají rozeznávat jednotlivce apublikum se slévá vjeden celek.

Pokud je lidí vpubliku méně než toto kritické množství avidíme jejich oči atváře, tak dokážeme rozpoznat, zda se jim naše řeč líbí, nebo je tomu naopak. Vpřípadě větší skupiny však máme tendenci považovat publikum za jednu velkou masu (jednoho obřího tyranosaura), aproto chceme utéct do jeskyně. Měli bychom si stále uvědomovat, že každé publikum se skládá zjednotlivých lidí.

4. Strach zpanikaření

Lidé si často říkají: „Posledně se mi ta řeč moc nepovedla, takže dneska to musí být ještě horší.“ Jenže dnes není včera. Jak řekl Lewis Carol: „Nemůžu se vrátit do včerejška, protože tam jsem byl jiným člověkem.“

Když se vám posledně třeba moc nedařilo, mohlo to mít své zvláštní důvody. Nebylo dost času na přípravu, zklamala technika nebo jste se zrovna necítili moc dobře. Tyto amnohé další faktory mohly mít zásadní vliv na to, jak publikum vaši řeč vnímalo.

Vtéto knize se budeme snažit předvídat všechny možné problémy tak, aby vám při vašem dalším vystoupení vše plynulo jako po másle.

5. Strach znervózního vystupování

Někteří lidé se bojí nejen toho, že budou nervózní, ale také toho, že na nich nervozita bude viditelná. „Když lidé uvidí, jak se třesu, tak poznají, že jsem nervózní, ato mě znervózní ještě víc. Je to začarovaný kruh.“ Nebojte se, na konci této kapitoly jsou cvičení, která vám stímto konkrétním problémem pomohou.

Pak tu máme vnější strachy. Následujících pět patří mezi ty nejběžnější:

1.Důležitost výsledku projevu

2.Velikost asložení publika

3.Místo

Přednášíte někde, kde to znáte, např. vzasedací místnosti vaší firmy, nebo vneznámém konferenčním centru?

4.Reakce publika

Když vidíme někoho zívat, myslíme si, že je to nuda pro všechny. Jenže dotyčný může zívat jen proto, že šel den předtím pozdě spát.

5.Něco se nečekaně pokazí

Snímky prezentace nefungují, chybí mikrofon nebo je tma avy nepřečtete své poznámky atd.

Je zcela normální, že nás tyto strachy přepadají aže jsme před svou řečí trochu nervózní. Profesionální umělci prožívají to samé.

Jde jen oto, aby nás nervozita astrach úplně neparalyzovaly. Všichni jsme už viděli řečníky, kteří drželi papír spoznámkami atřásly se jim ruce. Aby se třesu zbavili, často se raději pevně drželi řečnického pultu. Sám vím, jaké to je. Všichni to známe.

Jen klid, pomoc se blíží!

NEJLEPŠÍ TIP DNE

Nikdo nechce pronášet řeč apřitom se třást jako osika. Jak to lze zarazit azabránit tomu, aby nás nervozita naprosto ovládla? Na to je velmi jednoduchá odpověď. Mnohem jednodušší, než si dokážete představit. Je téměř nemožné se třást, pokud sevřeme stehenní nebo hýžďové svaly!

Dělejte to stejně jako já, skutečně to funguje.

Samozřejmě tím nemyslím, abyste svaly drželi rukama, musíte zatnout svaly samotné. Máte můj slib, že se přestanete třást.

Proč je zatnutí hýžďových nebo stehenních svalů tak účinné? Abychom mohli na tuto otázku odpovědět, vraťme se opět kprastaré reakci „útoč, nebo uteč“.

Mozek vysílá do našich končetin signály vyzývající kběhu. My však stojíme na pódiu, chystáme se začít svou řeč anemůžeme utéct, ani kdybychom stokrát chtěli. Kyslík aadrenalin ve svalech nohou arukou nakonec ovládnou naši sebekontrolu asvaly se dají do pohybu. Už prostě nedokážou nadále ignorovat signály zmozku azačneme se třást. My se pokoušíme udržet své svaly vklidu, ale ty se naopak snaží pokračovat vpohybu. Ačím víc se snažíme jejich třes zastavit, tím silněji se třesou.

CVIČENÍ 1

Tlačte do zdi

CVIČENÍ 2