Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Michaela Dávidová, PhD.

PATOLOGICKÉ HRÁČSTVÍ

výskyt • diagnostika • léčba • komplexní pohled na problematiku

Recenze:

Prof. PhDr. Mgr. Pavel Mühlpachr, Ph.D.

ThDr. Jana Bosáková, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020

Cover Photo © depositphotos.com, 2020

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7652. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. et Mgr. Olga Kopalová

Sazba a zlom Jaroslav Kolman

Počet stran 176

1. vydání, Praha 2020

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1599-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-2075-8 (pdf)

ISBN 978-80-247-2758-5 (print)

ÚVOD

Text publikace byl sestaven z původní dizertační práce autorky. Publikace má charakter odborné/vědecké monografie.

Primárním cílem monografie v kontextu realizace exploračního výzkumu bylo ověřit existenci vztahu mezi problémovým hazardním hraním, které splňuje diagnostická kritéria pro patologické hráčství, a funkčností primárního i sekundárního rodinného systému z pohledu funkčnosti rodinného systému, zapamatovaného rodičovského chování typu vztahové vazby v dětství i v dospělosti a prožitých traumat v dětství.

Sekundárním cílem monografie v kontextu realizace exploračního výzkumu bylo nastínit na základě ověřených teorií integrační bio-psycho-sociálně-existenciální koncept patologického hráčství v kontextu biologicko-medicínské, psychologicko-psychoanalytické, kognitivně-subjektivistické, sociálně-behaviorální a existenciálně-spirituální teorie patologického hráčství, jakož i situační a konjunktivní teorie sociální patologie.

Při zpracování textu monografie byl kladen důraz na multidisciplinární charakter probíraného tématu, aby bylo možné vyvodit komplexní závěry. Vzhledem k absenci teoretických konceptů a výzkumů zaměřených na problematiku patologického hráčství v našich podmínkách[1] čerpáme ve většině případů ze zahraničních výzkumných studií, které jsou obsaženy v mezinárodních časopiseckých databázích odborných a vědeckých periodik.

Monografie je určena širší odborné veřejnosti a všem zájemcům, kteří chtějí získat hlubší poznatky o fenoménu patologického hráčství.

Věříme, že monografie a její obsah zaujmou odbornou veřejnost natolik, že se bude problematikou zabývat jak v rámci odborných a vědeckých aktivit, tak i rozšířením vědecko-metodologické základny společensko-humanitních věd ve smyslu řešení problematiky patologického hráčství.

[1] V našich podmínkách = prostor České republiky a Slovenské republiky.

1SOUČASNÝ STAV PROBLEMATIKY PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

Neustále stoupající trend hráčství je důsledkem normalizace tohoto chování vběžné populaci. Přispívají ktomu média av současnosti itakzvaná „virtuální společnost“, vjejímž rámci je běžné hrát hazardní hry virtuální, ato kdekoliv akdykoliv. Problematika patologického hráčství začala být vysoce aktuální po transformačním období vdůsledku možnosti propagovat aprovozovat hazardní hry prostřednictvím výherních hracích automatů. Hazardní hraní se však vté době ani zdaleka nepřiblížilo frekvenci avariabilitě hazardního hraní vsoučasnosti. Atraktivita hazardních her vzhledem kdostupnosti vreálných kasinech ahernách, jakož ivirtuálních kasinech ahernách neustále stoupá, což je varovný signál pro další generace ve smyslu morálních, kulturních, hodnotových asystémových mechanismů společnosti.

Patologické hráčství je zpohledu sociálních věd pojaté jako sociálně patologický jev (nelátková závislost, závislost na procesu), avšak je nutné na tuto problematiku nahlížet vrámci její komplexnosti, resp. víceoborovosti. Zpohledu psychologie amedicíny jde vpřípadě patologického hráčství o„návykovou impulzivní poruchu“ (poruchu kontroly impulzů). Teoretické koncepty předmětné problematiky jsou vnašich podmínkách rozpracovány jen okrajově. Na Slovensku se tématu patologického hráčství autoři věnují vpublikacích zaměřených na sociálně patologické jevy, resp. problematiku „nelátkových závislostí“ (behaviorálních poruch). Vnašich podmínkách značnou pozornost problematice patologického hráčství věnují odborníci zoblasti medicíny, ato konkrétně zoboru psychiatrie, jakož iodborníci zoboru adiktologie.

Závislost je porucha, která se nejlépe konceptualizuje zbio-psycho-sociální perspektivy. To znamená, že existuje několik známých činitelů této poruchy, znichž všechny mají vliv na závislost jako vyskytující se fenomén. Biologická komponenta se vztahuje kneurobiologickým aspektům závislosti ajejím genetickým dispozicím. Psychologická komponenta souvisí sosobnostními faktory, jako jsou bazální deficit vobjektních vztazích, chronické interpersonální problémy, deficit vsebereflexi ačastá neschopnost regulovat emoce. Sociální komponenta souvisí skomplexní úlohou, kterou závislost „hraje“ vnašich sociálních vztazích (Levenson et al., 2005).

Bio-psycho-sociální model závislosti se stal základem odborné praxe vléčbě aprevenci psychických poruch souvisejících se závislostním chováním anásledně iv léčbě aprevenci různých typů závislostí už všedesátých až sedmdesátých letech minulého století. Model vytvořila Světová zdravotnická organizace (WHO), která pojímá lidského jedince jako celistvou bio-psycho-sociální bytost ve zdraví, nemoci iv léčbě. Zdůrazňuje potřebu interdisciplinárního přístupu spřihlédnutím kfilozofickému, antropologickému, přírodovědeckému, sociálnímu ipsychologickému pohledu na člověka jako na „fenomén“.

Teorie závislosti však vycházejí iz multifaktoriálního modelu, který chápe „fenomén závislosti“ zpohledu jeho vzniku, vývoje audržování jako výsledek interakcí mnoha faktorů (Kalina, 2015).

Vpřípadě našeho zpracování jsme bio-psycho-sociální podstatu závislosti na hazardních hrách rozšířili také oexistenciálně-spirituální podstatu ajejí specifika. Vtomto případě je však nutné zdůraznit, na základě některých biologických, psychologických asociologických asociálních konceptů, psychosomatickou asomatopsychickou ataké somatosociální apsychosociální determinaci mezi jednotlivými dimenzemi patologického hráčství. Znašeho pohledu jsou všechny uvedené dimenze (bio-psycho-sociálně-existenciální) vzájemně určující vzhledem ktomu, že změna vjedné oblasti recipročně ovlivní fungování iv dalších oblastech spřihlédnutím kfenomenologicko-eklektickému přístupu kproblematice patologického hráčství.

Zvýše uvedeného vyplývá, že závislost na hazardních hrách je multifaktoriálně podmíněný jev, ato nejen sociálně patologický, ale ineurobiologický apsychologický jev, který souvisí is noetickou aexistenciální složkou osobnosti.

Uplatnění poznatků, jakož imetod atechnik zvíce vědních disciplín sdůrazem na sociální fungování jedince se při prevenci aintervenci patologického hráčství jeví být účinnou strategií zamezení tohoto nežádoucího jevu ve společnosti.

1.1VYMEZENÍ APREVALENCE PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

Patologické hráčství (angl. „Pathological, Excessive, Addictive, Compulsive Gambling“; něm. „Pathologisches Glücksspielsucht, Spielsucht“) je zpohledu sociálních věd zahrnuto do oblasti sociální patologie (sociální deviace). Podle modelu závislosti na psychoaktivních látkách se vnímání patologického hráčství posouvá aje řazeno mezi takzvané návykové chování (angl. „addictive behaviours“) jako forma novodobé nelátkové závislosti – závislosti na procesech, ato ipřesto, že podle diagnostických kritérií jde o„návykovou aimpulzivní poruchu“ (poruchu kontroly impulzů).

Jde ochronickou progresivní neschopnost čelit impulzům khazardnímu hraní, čehož důsledkem je narušení bio-psycho-sociálně-existenciální dimenze osobnosti jako celku vkontextu sociálního prostředí. Patologické hráčství je vzahraničí definováno jako takzvaná „porucha patologického hraní“ (PGD – angl. „pathologic gambling disorder“).

„Názory odborné veřejnosti na problematiku patologického hráčství se vyvíjejí. Mnohé otázky týkající se diagnostiky, klasifikačního zařazení, etiopatogeneze aterapeutických přístupů ktéto diagnostické jednotce zůstávají více či méně otevřené astále dávají možnost rozličného nazírání“ (Nábělek, Vongrej, 2003, s. 90). Uvedené tvrzení teoreticky imetodologicky ověřujeme vnásledujícím textu.

Vpřípadě závislosti na hazardních hrách se vzahraniční odborné literatuře

(Gamblers Anonymous; Arizona Council on Compulsive Gambling, in: Perkins et al., 2007) uvádějí různé typy hráčského chování (angl. „types of gambling behaviours“). Jde ohazardní hraní (angl. „gambling“), problémové hazardní hraní (angl. „problem gambling“), kompulzivní hazardní hraní (angl. „compulsive gambling“) apatologické hráčství (angl. „pathologic gambling“).

Vrámci hazardního hraní můžeme hovořit osázení vjakékoli podobě, pro sebe nebo jiné osoby, ať už jde openíze nebo ne. Nezávisí na tom, jak vysoké sázky jsou. Výsledek je pokaždé nejistý azávisí na náhodě, resp. ihráčské dovednosti.

Problémové hraní je na rozdíl od kompulzivního (patologického) hazardního hraní definováno jako „pravděpodobné nutkavé hazardní hraní“. Jde orizikové chování spojené shazardní hrou, které obecně poškozuje jedince (sociální arodinné vztahy, finanční situaci asociální zázemí). Kompulzivní (patologické) hazardní hraní je definováno jako progresivní porucha, která je charakteristická kontinuální nebo periodickou ztrátou kontroly nad hazardními hrami. Jedinec má vsobě zakořeněný předsudek (iracionální, kontrafaktové myšlení), že hazardním hraním může získat vyšší finanční obnos apokračuje vhazardní hře ipřes nepříznivé následky, které si sám uvědomuje.

Patologické hráčství jako maladaptivní chování je indikováno pěti nebo více průvodními jevy. Jsou to:

–nadměrná zaujatost hraním;

–zvyšování sázek za účelem zvýšení vzrušení ze hry;

–opakovaná snaha oeliminaci až zastavení hazardního hraní;

–neklid apodráždění, které má výrazný vliv na pokračování vhazardním hraní;

–hráčství za účelem odstranění negativních emocionálních pocitů nebo snaha o„únik od běžné reality“;

–snaha ozískání finančních ztrát zpět;

–páchání trestné činnosti za účelem získávání peněz na hazardní hraní;

–narušení blízkých vztahových vazeb vrodině, ztráta zaměstnání, resp. kariérního postupu zdůvodu nadměrného hráčství;

–dluhy zdůvodu hraní (Gamblers Anonymous; Arizona Council on Compulsive Gambling, in: Perkins et al., 2007).

Negativní následky hazardního hraní jsou obecně podle Prunnera (2013) následující:

–hráčské poruchy (Shaffer et al.); rodinné disfunkce[2] adomácí násilí (zahrnující manželské idětské zneužívání) (Bland et al.; Heineman; Jacobs et al.);

–hráčství mladistvých anezletilých (Eadington, Cornelius; Shaffer, Hall; Shaffer et al.);

–problémy salkoholem ajiné drogové závislosti (Crockford, el-Guebaly; Cunningham-Williams et al.; Lesieur, Heineman; Shaffer et al.; Spunt et al.);

–psychické poruchy apsychózy (včetně vzniku depresí, maniodepresivní psychózy, poruchy osobnosti, výrazný excentrismus / asociální – psychopatická osobnost, silné úzkosti atěžké problémy sneschopností udržet pozornost ajiné (Blaszczynski, Steel; Crockford, el-Guebaly; Cunningham-Williams et al.; Shaffer et al.);

–sebevražedné myšlenky, sebevražedné pokusy až sebevražda (Bland et al.; Crockford, el-Guebaly);

–závažné finanční problémy (jako přímý následek hazardního sázení vedoucí až kbankrotu, ztrátě zaměstnání achudobě) (Blaszczynski, McConaghy; Fessenden; Gerstein et al.; Ladouceur et al; Lesieur);

–kriminální chování (Brown; Gerstein et al; National Research Council).

Perkins et al. (2007) předložili podrobné charakteristiky problémového kompulzivního hazardního hráče. Podle autorů toto označení spadá především pod kategorii mladých jedinců stím, že čím jsou mladší, tím je výskyt kompulzivního hazardního hraní vyšší. Dále jsou zpravidla ve většině případů svobodní amají nižší vzdělání. Zpohledu jejich osobnostních rysů je možno uvést, že jsou více impulzivní, hyperaktivní anesoustředění vporovnání shazardními hráči bez přítomnosti kompulzivního chování. Vrámci biologických charakteristik je u30–43 % kompulzivních hráčů přítomna porucha pozornosti (ADD – angl. „Attention Deficit Disorder“). Zaznamenány byly iurčité genetické predispozice avyšší hladina noradrenalinu. Až 94 % kompulzivních hazardních hráčů má finanční problémy ve smyslu osobního finančního bankrotu, případně byli vystěhováni zdomova zdůvodu neplacení hypotéky av průměru až 69–76 % těchto hráčů ztratilo zaměstnání. Přítomny jsou také somatické problémy vpodobě bolestí hlavy autrápenosti, vysoký krevní tlak, kardiovaskulární problémy, zažívací problémy apřítomnost bronchiálního astmatu. Zpohledu psychických až psychiatrických obtíží lze uvést přítomnost deprese vprůměru u70–76 % kompulzivních hráčů; 12–18 % těchto hráčů mělo sebevražedné projevy až tendence. Drogovou závislostí současně trpí 47 % kompulzivních hráčů, 69 % kompulzivních hráčů trpí závažným nikotinismem, 23 % těchto hráčů kompulzivním nakupováním, 17 % kompulzivním sexuálním chováním a60 % častými poruchami nálad, které jsou spojovány spanickými atakami aúzkostnými stavy. Úzkostná porucha osobnosti je přítomna přibližně u40 % kompulzivních hráčů, intermitentní explozivní porucha osobnosti u19 % těchto hráčů aantisociální porucha osobnosti u33 % kompulzivních hazardních hráčů.

Rozvoj hazardního hraní je podle Frouzové (2008) podporovaný širokou škálou hráčů, jakož ivariabilitou adostupností hazardních her. Už vmladém věku je možné mít khazardní hře přístup, čímž se postupně rozvíjí ivášnivý vztah kní. Zhlediska statistických údajů pravděpodobnost výhernosti hracích automatů je vprůměru kolem 60–80 %, což nasvědčuje tomu, že návratnost vkladu je téměř ve všech případech neúplná, pokud pomineme náhodné velké výhry.

Herní automaty, jejich variabilita asystém her jsou vsoučasnosti dostupné iv „online“ podobě, což se jeví být novodobým fenoménem podporujícím hazardní hraní ve společnosti. Podle Frouzové (2008) mohou hazardní hráči sázet ahrát online od roku 1995. Hráč si může vpohodlí domova sázet ahrát, jako kdyby byl vherně.

Systém výher aproher reálného aonline hazardního hraní je relativně stejný. Rozdíl vidíme jen vtom, že platba za hru se provádí prostřednictvím virtuální platby (angl. „internet banking“), jakož ivýplata vpřípadě výhry. Na možnosti vstoupit do virtuálních kasin aheren upozorňují masivně avýrazně osvětlené reklamy, které jsou již přítomny téměř všude. Pro děti, mladistvé amladé dospělé je nebezpečná především reklama na sociálních sítích. Tyto reklamy lákají na hraní her, které mají stejný charakter jako ty hazardní, avšak zpočátku je hraní bez nutnosti finančního vkladu. Později je tato možnost hráčům nabídnuta, případně si tyto hráčské aktivity zkoušejí hrát za peníze na jiných virtuálních hráčských portálech.

Ktomuto tématu Frouzová (2008) uvádí, že kvalita virtuálního hráčství je na některých hráčských portálech zlepšována tím, že je „novému“ hráči poskytnuto poradenství ze strany správců těchto portálů týkající se systému amožností hazardního hraní. Základní instruktáž může „nový hráč“ získat také prostřednictvím „chatových místností“ ve virtuální síti hazardních hráčů, kteří jsou vtomto případě také většinou nápomocní. Správci virtuálních hráčských portálů poskytují různé bonusy aslevy, které jsou vmnoha případech stimulující ktomu, aby hráč pokračoval vhazardní hře. Hráči jsou upozorňováni na tyto bonusy amožné „slevové kupóny“ získané ve formě aktivačních kódů také prostřednictvím emailu či zprávy, pokud uvedli své identifikační údaje. Hazardním hraním ve virtuálním prostoru se podrobněji teoreticky zabývají Blinka et al. (2015).

Na zvýšené nebezpečí vzniku závislosti na hazardních hrách vkontextu hráčství ve virtuálním prostoru upozorňují především odborníci zoboru neurofyziologie, kteří zvýšené nebezpečí virtuální hry vidí vtěchto situačních faktorech:

–čím kratší odezva na naši akci, tím dříve se soustředíme na proces (takzvaný „syndrom ponoření se“), vněmž nevnímáme nic jiného amáme problém proces ukončit;

–vpřípadě, že uděláme chybu, vdalší volbě více riskujeme. Atmosféru doprovází „motto“ hazardních hráčů: „Kdo nic nehraje, nic nevyhraje, člověk bez odvahy je tak ‚loser‘“ (Frouzová, 2008).

Na téma zvýšeného nebezpečí hraní online hry bychom mohli navázat předpokladem, že stakzvanými „virtuálními penězi“ se hraje mnohem jednodušeji, protože jsou virtuální amíru rizika si uvědomujeme méně než vpřípadě jejich skutečného vlastnění amanipulace snimi.

Provozovatelé hazardních her mohou mít vzhledem knovému trendu online sázení ahráčství zisk zhazardních her ibez nutnosti provozních nákladů za budovy, které slouží jako herny či kasina, izaměstnance. Tento stoupající trend, který kráčí sdobou, je velkou hrozbou pro budoucí generace. Vpřípadě virtuálního hraní se problémem zpohledu věku jeví dostupnost virtuálních hráčských portálů bez ověřování skutečného věku. Věk tak není při „online“ hazardních hrách důležitý, ikdyž doména „online heren“ upozorňuje, že účast na hazardní hře je možná od 18 let. Některé virtuální hráčské portály však přistoupily kověřování totožnosti hráče, což se zdá být vtomto případě prevencí časných hráčských epizod již vmladém věku. Vsoučasnosti se dá upozornit na fakt, že tolerance společnosti vsouvislosti shazardním hraním rapidně stoupá atento trend bude pravděpodobně pokračovat vzhledem kjiž zmíněné možnosti avariabilitě dostupných hráčských aktivit. Na důležitost prevence patologického hráčství upozorňují mnozí, především zahraniční autoři zpohledu výzkumných východisek, ato Tolchard, Thomas aBattersby (2007); Dickson-Gillespie et al. (2008); Abbott et al. (2016); Todirita, Lupu (2013); Hing et al. (2014, 2014) aWestphal, (2007).

Zpohledu odborné veřejnosti se problematika hráčství opírá spíše omedicínské apsychologické poznatky vkontextu sociálních věd ateorií, které se snaží vysvětlit kauzalitu tohoto sociálně patologického jevu. Přínosné zhlediska komplexního poskytnutí údajů, faktů ateorií voblasti patologického hráčství mohou být nejen vybrané publikace, ale iodborné avědecké časopisy.

Aktuálně vnašich podmínkách můžeme mezi odborné časopisy, ve kterých lze najít itémata týkající se předmětné problematiky, přiřadit například slovenský časopis „Alkoholismus adrogové závislosti“ ačeský časopis „Adiktologie“. Mezinárodní časopisecké databáze, které nabízejí odborné avědecké články zaměřené výhradně na problematiku patologického hráčství, jsou Journal of Gambling Studies; International Gambling Studies; Asian Journal of Gambling Issues and Public Health; Journal of Gambling Issues; Journal of Gambling Study; Journal of Gambling Business and Economics; Journal of Gambling and Commercial Gaming Research aJournal of Gambling Behaviour. Okrajově nabízejí články zaměřené na problematiku patologického hráčství ijiné odborné avědecké časopisy týkající se závislostního chování obecně, ato například Journal of Behavioral Addictions; Addiction; International Journal of Mental Health and Addiction; Addiction Biology; Psychology of Addictive Behavior; European Addiction Research; Journal of Addictive Diseases; Addictive Behaviors aAmerican Journal on Addictions.

Genezi vývoje závislosti na hazardních hrách je možné vglobální rovině datovat od roku 1975. Vtomto roce se předpokládalo, že 68 % osob zcelkové dospělé populace ve Spojených státech amerických (USA) mělo zkušenost shraním hazardních her. Vroce 1998 to bylo již 86 % zcelkové dospělé populace. Vdané statistice jsou zahrnuty všechny tehdejší tradiční formy hazardních her (kasino, loterie, dostihy). Poker ainternetové hraní bylo zaznamenáváno až vnásledujícím období. Vroce 2001 to bylo až 10 % dospělých hráčů, kteří byli přiřazeni kproblémovým hráčům (3–4 % zcelkové populace) vrámci USA. Už vtomto období statistiky napovídaly, že patologických hráčů celosvětově přibývá. Prevalence patologického hráčství vroce 2001 vamerické ievropské populaci byla 1–3 %. Vpřípadě dospívajících bylo toto číslo podstatně vyšší. Šlo až o9 % vrámci problémového hraní a4 % vrámci patologického hráčství. Tyto údaje byly základem pro vytvoření prvních av současnosti nejznámějších organizací, které bojovaly proti závislosti na hazardních hrách (angl. „Gamblers Anonymous“; „The National Council on Problem Gambling“; „Gam-Anon“) (Šerý, 2001).

Prevalencí problémového hazardního hraní ve světě vadolescenci iv dospělosti se zabývali Calado aGriffiths (2016). Autoři nabídli systematický přehled empirických zjištění od roku 2000 do roku 2015 ze 69 výzkumných studií. Výsledky prokázaly, že vrámci celého světa ipřes absentující statistické údaje zněkterých zemí světa je prevalence problémového hazardního hraní od 0,12 do 5,8 % zcelkové populace ve světě, přičemž vEvropě je prevalence od 0,12 do 3,4 %.

Prevalence spojená shazardním hraním ve světě je uváděna nejen zpohledu problémového hazardního hraní, ale také zpohledu hazardního hraní jako volnočasové aktivity. Hazardní hraní jako volnočasová aktivita je ve světě odhadovaná od 0,7 do 6,5 % zcelosvětové populace, přičemž nejnižší prevalence patologického hráčství byla zaznamenána vtomto případě vDánsku anejvyšší vEstonsku (Kun et al., 2012; Calado, Griffiths, 2016).

Zpohledu rozdílností mezi zeměmi je zjevné, že vcelosvětovém měřítku je nejvyšší prevalence výskytu problémového hazardního hraní udospělé populace vSeverní Americe, ato od 2 do 5 %. Nejnižší prevalence byla zjištěna vOceánii, ato od 0,4 do 0,7 % (Calado, Griffiths, 2016). Prevalence patologického hráčství na asijském kontinentu je odhadována od 0,5 do 5,8 % av Evropě od 0,1 do 3,4 % (Kun et al., 2012; Planzer, Gray, Shaffer, 2014; Meyer et al., 2015; Meyer, Hayer, Griffiths, 2008). Nejvyšší prevalence patologického hráčství je dlouhodobě zaznamenávána vHongkongu (Brodbeck, Duerrenberger, Znoj, 2009). Vsoučasné době je prevalence problémového hazardního hraní uadolescentů odhadována od 1,6 do 5,3 % zcelkové populace ve světě (Molinaro et al., 2014).

Při hodnocení prevalence vjednotlivých zemích světa je nutné přihlížet také kmezikulturním rozdílům aspecifikům (Kun et al., 2009). Při porovnání průměrů výsledků zrůzných studií je vjednotlivých evropských zemích prevalence problémového hazardního hraní různá, ato vBelgii od 0,4 do 1,6 % udospělých jedinců (muži: 2,3 %, ženy: 1,8 %) aod 3,2 do 4 % uadolescentů (Druine et al., in: Calado, Griffiths, 2016); vRakousku od 0,4 do 0,7 % (Kalke et al., in: Calado, Griffiths, 2016); vNorsku od 0,15 do 1,7 % (Bakken et al., 2009; Lund, Nordlund, 2003; Götestam, Johansson, 2003); vPortugalsku 0,2 % (Lopes, 2009); vSlovinsku od 0,46 do 1,46 % (Nakarovič et al., 2008); vČeské republice od 1,3 do 2,3 % (Mravčík et al., 2014; Szczyrba et al., 2015); ve Francii od 0,4 do 2,2 % (Costes et al., in: Calado, Griffiths, 2016); vNěmecku od 0,2 do 0,6 % (Sassen et al., 2011; Buth, Stöver, 2008; Bühringer et al., 2007; Meyer et al., 2015); ve Švýcarsku od 1,6 do 2,2 % (Bondolfi, Osiek, Ferrero, 2000; Bondolfi et al., 2008; Brodbeck, Duerrenberger, Znoj, 2009); vDánsku od 0,3 do 3,4 % (Bonke, Borregaard, 2006; Ekholm et al., 2012; Laanso, Niit, 2009); ve Finsku od 1,5 do 2,2 % (Raisamo et al., 2014; Castrén et al., 2013); ve Velké Británii od 0,5 do 0,9 % (Wardle et al., 2007; Wardle, D‘Souza, Farrel, 2009; Wardle et al., 2014); vItálii od 1,2 do 6,1 % (Bastiani et al., 2011; 2013; Brabaranelli, 2010); vSeverním Irsku od 2,2 do 4,8 % (Northern Ireland Statistics and Research Agency, 2010); vMaďarsku od 1,9 do 5,3 % (Paksi et al., 2009); vNizozemsku od 1 do 1,5 % (Bieleman et al., 2011; Goudriaan, 2014; De Bruin et al., 2006); ve Španělsku od 0,18 do 0,92 % (Becona, 2004); ve Švédsku od 2 do 3,9 % (Abbott et al., 2016; Volberg et al., 2001).

Problém shazardním hraním uadolescentů vEvropě je podle Blinn-Pikeho, Worthyho aJonkmana (2010) připisován ve významné míře problémům se zdravím, psychosociálním problémům adepresivním symptomům.

Williams, Volberg aStrevens (2012) uvádějí, že vmnoha zemích je patologické hráčství významným problémem souvisejícím sveřejným zdravím, který na celém světě udospělé populace představuje odhadem od 0,5 do 7,6 % případů problémů spatologickým hráčstvím. Průměr mezi všemi zeměmi je podle uvedených autorů na úrovni 2,3 %. Souvislost výskytu patologického hráčství sproblematikou veřejného zdraví dále rozpracovávají také Schaffer aKorn (2002) aWilliams, Lee aBack (2013).

První národní kvantitativní studie „postojů hraní“ vUSA se uskutečnila vroce 1979. Studii předložila „Komise pro přezkoumání národní politiky proti hraní“ (Kallick et al., 1979). Výzkum se snažil popsat jednotlivé stupně problémového hazardního hraní (kompulzivního hazardního hraní). Měření vté době určilo hodnotu pro „pravděpodobné problémové kompulzivní hraní“ na úroveň 0,8 %. Pro méně závažnou formu problémového hraní – „možné nutkavé hazardní hraní“ – byl zjištěn výskyt na úrovni 2,3 % (in: Prunner, 2013).

Vsouvislosti sepidemiologií patologického hráčství je možné uvést několik dalších studií realizovaných vminulosti iv současnosti. Shaffer et al. (1999) ve své metaanalýze sumarizovali poznatky ze 119 studií zaměřených na prevalenci patologického hráčství vrůzných populacích. Udospělé populace byl výskyt problémů shazardním hraním na úrovni 1,6 %, přičemž počáteční údaj byl na úrovni 1,14 %. To potvrzuje zvyšující se tendenci výskytu již vtomto období. Tendence má zvyšující se charakter až do současnosti. Vpřípadě adolescentní prevalence patologického hráčství se výskyt způvodních 3,88 % zvýšil na 5,77 %. Vsoučasnosti je toto číslo podstatně vyšší. Nárůst způsobuje irelativní dostupnost aakceptace tohoto typu „zábavy“ ve volném čase.

Hollander aRosen (1999) uváděli vminulosti vUSA masovou prevalenci patologického hráčství na úrovni až 3 %. Prevalencí patologického hráčství vUSA se zabývali iBland et al. (1993), Cunningham-Williams et al. (2005) aWolte et al. (2001), kteří uváděli, že se pohybovala kolem roku 2000 na úrovni 0,4–2,5 %. Petry (2005) uvádí, že prevalence patologického hráčství vcelkové populaci byla také přibližně na úrovni 1–2 %, přičemž porucha se častěji vyskytuje umužů než užen, což prokázaly ivýzkumné výsledky (muži 72,2 % versus ženy 27,8 %). Výsledky Petryho se shodovaly svýsledky výskytu patologického hráčství včeské populaci vtom období. Nešpor aCsémy (2005) konzervativně odhadovali, že 1 % zcelkové populace jsou patologičtí hráči (přibližně sto tisíc osob). Ktomuto údaji uvádějí, že výskyt problémového hazardního hraní je ipřes uvedené zjištění podstatně vyšší. Zpohledu Shaffera et al. (2004b) byla celosvětově prevalence patologického hráčství vminulosti odhadována také zhruba na úrovni 0,2–1,2 %.

Okuda et al. (2009) potvrzují, že hráčské aktivity jsou vsoučasnosti součástí každé kultury. Výzkumné poznatky opatologickém hráčství poukazují na to, že ipřestože uvětšiny jedinců, kteří hrají hazardní hry, se nevyvine současně také závislost na těchto hrách, hrozí toto riziko 1–3 % dospělé hráčské populace. Vpřípadě, že odlišíme patologické hráčství od problémového hraní, se prevalence problémového hazardního hraní pohybovala vminulém období přibližně na úrovni 5,5 % (Shaffer et al., 1999). Shaffer, Hall aVander Bilt (1999) zrealizovali podrobnou metaanalýzu 119 studií za 20 let (1974–1997). Výsledky analýzy výskytu problémového kompulzivního hazardního hraní prokázaly prevalenci 2,9 % zcelkové populace. Patologických hráčů bylo klasifikováno 0,8 % zcelkové populace. Novější studie (1994–1997) ukázaly prevalenci problémového hazardního hraní na úrovni 4,9 % apatologického hraní na úrovni 1,3 % (Perkins et al., 2007).

Výzkumné studie také uvádějí fakt, že jedinci vdospívajícím věku jsou více ohroženi vznikem závislosti na hazardních hrách ve srovnání sdospělou populací. Csémy na základě výsledků zEvropské školní studie (2007) uvedl, že denně nebo téměř denně hraje hazardní hry 1,1 % chlapců ve věku 16 let. Vrámci tohoto zjištění zastávají odborníci názor, že jde již opatologické hráče vzhledem ktomu, že vtomto věku je rychlý průběh vzniku aprohlubování hráčské závislosti (in: Nešpor et al., 2011).

Ve Velké Británii byl výskyt patologického hráčství vobdobí kolem roku 2000 na úrovni 0,8 % (Sproston et al., 2000). Vasijském regionu se prevalence patologického hráčství vsoučasnosti pohybuje na úrovni od 0,07 do 2,66 %. Závisí to na dostupnosti legálních hráčských možností vrámci kulturních odlišností jednotlivých zemí (Liu, Luo, Hao, 2013). Výsledky jednotlivých studií uváděly vté době podobnou procentuální prevalenci výskytu patologického hráčství vcelkové populaci. Je důležité také podotknout, že upsychiatrických pacientů je vyšší riziko vzniku závislosti na hazardních hrách. Vtomto případě se čísla pohybovala vrozmezí 6–12 % zpopulace psychiatrických pacientů. Tento poznatek uvádějí Sproston, Erens aOrford (2000). Procento výskytu je také utéto cílové skupiny vsoučasnosti rozhodně vyšší.

Thomas et al. (2017) zpohledu současného stavu vmezinárodních souvislostech uvádí odhadovanou prevalenci 2,3 %. Mezinárodní studie uvádějí zpohledu různých států různou prevalenci vrozmezí 0,5–7,6 %. Nejnižší prevalence (0,5 %) je odhadována vDánsku aNorsku anejvyšší vHongkongu (7,6 %). Odhadovaná prevalence patologického hráčství vAustrálii je 2,1 %, přičemž rozmezí vrámci jednotlivých regionů je od 0,7 do 2,6 % (Williams, Volberg, Stevens, 2012). Vzhledem kuvedeným výsledkům zpohledu geneze az pohledu současné prevalence problémového hazardního hraní je zjevné, že jeho výskyt se spostupem času neustále zvyšuje.

Petry (2005) aSlutske et al. (2005) uvádějí, že existuje určitá diskrepance mezi počtem lidí, kteří hrají hazardní hry. Uněkterých se vyvine patologické hráčství au jiných ne. Autoři na základě analýzy studií zdůrazňují, že predisponující je výskyt poruchy osobnosti. Jde ourčitý rizikový faktor směřující kvulnerabilitě pro rozvoj patologického hráčství.

CAMH (angl. „Centre for Addiction and Mental Health“), konkrétně Institut vOntariu, který se zabývá problémovým hazardním hraním (angl. „Problem Gambling Institute of Ontario“), uvádí následující současnou prevalenci patologického hráčství vcelkové populaci podle počtu respondentů. Prevalence je variabilní zdůvodu chybového rozpětí zpohledu počtu respondentů. U1000 respondentů je typický výskyt problémového hazardního hraní vprůměru 1–2 %, avšak skutečná prevalence patologického hráčství se pohybuje od 0–5 % (při chybovém rozmezí 3,2 %). Při 5000 respondentech je chybové rozpětí 1,5 %. Pokud bychom chtěli chybové rozpětí dostat na hodnotu 1 %, bylo by nutné mít výzkumný soubor větší než 10 000 respondentů. Pokud je posuzováno problémové hraní spolu spatologickým hraním, tak je prevalence okolo 5–8 % zcelkové populace.

Prevalence problémového apatologického hráčství je zpravidla ověřována metodou SOGS (angl. „The South Oaks Gambling Screen“) ajeho modifikovanou verzí určenou pro adolescenty SOGS-RA (angl. „The South Oaks Gambling Screen – Revised Adolescent“). Pro identifikaci problémových hráčů je určena imetoda GA-20 (angl. „Gamblers Anonymous 20 Questions“), „Lie/Bet Questionnaire“ aG-SAS (angl. „Gambling Symptom Assessment Scale“). Tyto metody jsme použili iv našem výzkumu.

Dávidová (2018) poukazuje na fakt, že procento výskytu problémového apatologického hazardního hraní vEvropě ive světě není úplně jednoznačné akvůli dostupnosti aoblíbenosti různých hráčských aktivit se také neustále zvyšuje.

1.2DIAGNOSTIKA PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

Vdiagnostickém manuálu Americké psychiatrické asociace (APA – DSM-III) se patologické hráčství jako diagnostická kategorie vyskytovalo od roku 1980. Vmezinárodní klasifikaci nemocí (MKN-10) byla diagnóza patologického hráčství zařazena od ledna 1994. Vaktuální verzi MKN-11 je patologické hráčství kategorizováno jako diagnóza F63.0 apatří do skupiny „návykových aimpulzivních poruch“.

Přestože oba hlavní diagnostické klasifikační systémy nemocí (MKN-10, DSM-IV) definovaly patologické hráčství jako poruchu kontroly impulzů, diagnostická kritéria aprůběhové charakteristiky jsou podle Nábělka aVongreje (2010) podobné spíše závislostem na psychoaktivních látkách, na což navazuje nová kategorizace patologického hráčství vaktuálním manuálu DSM-5. Vpřípadě aktualizované mezinárodní klasifikace nemocí MKN-11 zůstala kategorizace patologického hráčství neměnná vporovnání spředchozí verzí MKN-10.

Oba diagnostické systémy podle Nábělka, Vongreje aGromové (2004) zařazovaly vpředchozích platných verzích (MKN-10 aDSM-IV) patologické hráčství mezi „poruchy kontroly impulzů“, avšak ipodle těchto autorů mnohé znaky této psychické poruchy vykazují pozoruhodnou podobnost sdalšími dvěma kategoriemi psychických onemocnění – na jedné straně sobsedantně-kompulzivní poruchou ve spektru psychických poruch ana straně druhé se závislostmi na alkoholu ajiných psychoaktivních látkách. Autoři také uvedli hypotézu, že vpřípadě patologického hráčství se jedná o„nelátkovou závislost“. Tuto teorii zařazují autoři mezi verifikované vzhledem ktomu, že patologické hráčství má nepochybně svá analogická kritéria mezi diagnostickými kritérii pro „látkovou závislost“. Dokazují to výzkumy prokazující neurobiologickou příbuznost patologického hráčství alátkových závislostí, kde jsou vobou případech přítomny poruchy serotoninergní, dopaminergní anoradrenergní neurotransmise. Na souvislost patologického hráčství simpulzivitou poukazuje také Patarák (2013, s. 9), který uvádí, že „už klasicky se serotonergní dysregulace spojuje se zvýšenou impulzivitou aagresivitou“. Diagnostika patologického hráčství navazuje na mnohé vědecké iteoretické poznatky spojené setiologií, komorbiditou aléčbou tohoto jevu.

Etiologií, komorbiditou aléčbou patologického hráčství se podrobně zabýval Petry (2005) ve své publikaci. Vrámci etiologie apatogeneze tohoto typu závislostního chování mluví oprvotní hypotéze, že patologické hráčství je porucha snonsubstančním abúzem (abúzus bez drog). Paralela byla také navázána vsouvislosti sobsedantně-kompulzivní poruchou (OCD), jakož ijinými závislostmi (alkohol, drogy). Tuto paralelu potvrdily itehdejší výzkumy, které prokázaly, že 45–55 % patologických hráčů trpí současně ialkoholismem. Vpopulaci patologických hráčů nacházíme čtyř- až desetkrát více jedinců, kteří mají problémy sužíváním drog (Šerý, 2001).

Patogenezi patologického hráčství se pokoušejí objasnit irůzné vysvětlující teorie, ato psychologické, neurofyziologické isociální. Psychologické teorie si více všímají vnitřních prediktorů. Je poukazováno na jakousi vnitřní psychickou prázdnotu aneautenticitu problémových hazardních hráčů sintenzivní potřebou nějakého vnějšího silného rizikového dění, kde vzrušení zohrožení přináší slast apocit dotyku svlastní existencí (Schaef; Peele; Stearman, in: Frouzová, 2008).

Neurofyziologická teorie poukazuje na zvýšené množství dopaminu aadrenalinu, které jsou základem vytvoření závislosti. Podle výzkumu hráči prožívají vporovnání salkoholiky větší nutkání, které koreluje spozitivní emocí (ualkoholiků převažuje naopak negativní stav) aje více závislé na externích faktorech, které vyvolávají spíše útlum (ualkoholiků naopak vnitřní podněty vyvolávají při nutkání nepříjemné vzrušení) (Ruden, Byalick; Ricketts, MacAskill, in: Frouzová, 2008).

Spojitost patologického hráčství se sociálním prostředím, rodinou aspolečností analyzují sociologické teorie. Tyto teorie si všímají „atmosféry teroru mezi penězi akonzumem“, který se mění vimpulzivní anesmyslné chování. Pojetí života spočívající vhostilním prostředí na jedné straně aexistenciální úzkosti znesmysluplnosti bytí na straně druhé vytváří atmosféru, která závislostní chování upevňuje. Zajímavým fenoménem je určitá regrese do dětského „magického myšlení“ spotřebou náhradního objektu apocitů spojených svírou vnadpřirozenou ochranu „štěstěny“. Protože problém shazardním hraním je velmi často doprovázen depresí, převládal jeden čas inázor, že hazardní hráči trpí nedostatkem endorfinu vmozku anižší aktivitou serotoninového systému vmozku (Aasved, in: Frouzová, 2008).

Ze základních diagnostických kritérií byla vytvořena předdefinice, která je používána dodnes. Vněkterých případech je zčásti modifikovaná. Podle diagnostických psychiatrických klasifikačních systémů jde ochronickou aprogresivní neschopnost čelit impulzům khazardnímu hraní ao narušení voblasti fungování osobního, rodinného apracovního života. Už vtéto definici je vidět jasná propojenost psychologické dimenze lidského života se sociální dimenzí. Definice dále spojují tyto „nekontrolované“ impulzy spocity štěstí, nadšení až euforie, které doprovázejí aktivní účast na hazardní hře. Tyto pocity lze spojovat is pocity emočního uvolnění (ventilování až katarze) anáslednými pocity viny, neschopnosti abeznaděje.

Nábělek aVongrej (2010) dále uvádějí, že „patologické hráčství“ bylo vDSM-III přiřazeno k„poruchám kontroly impulzů“, kam jsou řazeny ipyromanie, kleptomanie atrichotillomanie. Vpředchozí verzi byla kritéria patologického hráčství víceméně popisná, resp. behaviorální. Vrevidované modifikované verzi tohoto manuálu bylo zahrnuto isubjektivní prožívání patologického hráče azážitková stránka této poruchy. Diagnostická kritéria se oproti minulosti více posunula kmodelu závislosti na psychoaktivních látkách, čímž se vnímání patologického hráčství posouvá mezi „návykové (náruživé, závislostní) chování“ (angl. „addictive behaviours“).

Vsoučasnosti je vzahraničí preferovaný pojem „behaviorální závislosti“ (angl. „behaviour addictions“) vsouladu sdiagnostickým klasifikačním manuálem DSM-5. Základním typem závislosti tohoto druhu je nepochybně závislost na hazardních hrách, kromě jiných sem dále patří například závislost na internetu, závislost na jídle, závislost na cvičení (bigorexie) či opalování (tanorexie) apod. Jde tedy ourčitý specifický typ závislostního chování, které je u„postižených“ jedinců doprovázeno pocitem slasti.

Griffiths (1996) uvedl pět projevů behaviorálních závislostí, jejichž přítomnost vklinickém obraze je vpřípadě stanovení diagnózy nutná. Sussman, S., Sussman, A. N. (2011) uvedli šest komponent behaviorálních závislostí, vMKN-11 jsou uvedeny tři avíce projevů av DSM-5 se závislostní chování stupňuje podle počtu projevů, ato tak, že dva až tři projevy jsou příznačné pro mírnou závislost; čtyři až pět projevů pro střední závislost ašest avíce projevů jsou znakem silné závislosti. Mezi základní příznaky podle Griffithse patří: významnost (aktivita je označována za nejdůležitější vživotě jedince adominuje vpocitech, chování imyšlení), změna nálady následkem zahájení určité aktivity, která má především charakter zvládací strategie, tolerance, abstinenční příznaky, interpersonální nebo intrapersonální konflikt arelaps. Porovnání konkrétních projevů podle výše uvedených autorů adiagnostických manuálů uvádějí Vacek aVondráčková (2015).

VDSM-5 jsou vnové kategorii „užívání drog azávislostní chování“ sloučeny látkové závislosti apatologické hráčství, avšak další úvahy směřují kmodifikaci ve smyslu přiřazení ijiných behaviorálních závislostí, jako jsou internetová závislost, závislost na sexu, závislost na cvičení, závislost na nakupování apod. Avšak vzhledem ktomu, že příbuznost ještě nebyla jednoznačně exaktně prokázána, modifikace je ještě ve stadiu rozpracování (APA, 2013; Vacek, Vondráčková, 2015).

Snaha odborníků byla zaměřena na přesnější konceptualizaci adefinici pojmu „behaviorální závislost“. Zprvu byly vMKN-10 av DSM-IV pouze závislosti spojené sporuchami, které jsou vyvolány užíváním nějaké psychoaktivní látky. Vsoučasnosti nejnovější revize Diagnostického astatistického manuálu duševních poruch Americké psychiatrické asociace (DSM-5) sem řadí všechny typy závislostí (užívání drog ibehaviorální závislostní chování). Jsou řazeny do kategorie R37, kam patří ipatologické hráčství (angl. „gambling disorder“; „internet gambling disorder“). Revize mezinárodní klasifikace nemocí (MKN-11) zařazuje patologické hráčství do skupiny psychických abehaviorálních poruch, přičemž nemá samostatnou kategorii behaviorálních závislostí, která obsahuje iporuchu „patologické hráčství“ adosud neupřesněné určité specifikované behaviorální závislosti (angl. „certain specified behavioral addictions“) (Vacek, Vondráčková, 2014).

Změny vpojetí patologického hráčství vrámci DSM-5 (2013) přispěly kvýznamným změnám. Pojem „patologické hráčství“ byl nahrazen pojmem „hráčská porucha“ (angl. „gambling disorder“). Hráčská porucha byla také vyřazena ze skupiny „poruch kontroly impulzů“ abyla přiřazena do společné kategorie slátkovými závislostmi tak, jak jsme již nastínili výše vtextu. Další změnou je snížení počtu diagnostických kritérií. (DSM-5, 2013).

Diagnostická kritéria patologického hráčství podle DSM-5 jsou:

A.Trvalé arekurentní problematické hráčské chování vedoucí ke klinicky významným potížím, vyjádřené ujedince čtyřmi (nebo více) projevy znásledujících v12měsíčním období:

1.Potřebuje hrát stále světšími částkami peněz pro dosažení požadovaného vzrušení.

2.Je neklidný nebo podrážděný při pokoušení se oredukování či ukončení hraní.

3.Měl opakovaně neúspěšné pokusy kontrolovat, redukovat či zastavit hraní.

4.Je často zaujatý hraním (zaujetí perzistentními myšlenkami ominulých hráčských zážitcích, opřekážkách nebo plánování dalšího hazardu, přemýšlení ozpůsobech, jak získat peníze na hraní).

5.Často hraje, když se cítí sklíčený (bezradný, vinný, anxiózní, depresivní).

6.Po prohrání peněz se často další den vrací vyrovnat ztráty.

7.Lže, aby zatajil rozsah hraní.

8.Ohrozil nebo ztratil důležitý vztah, práci nebo studijní či kariérní příležitosti kvůli hraní.

9.Spoléhá na ostatní, že poskytnou peníze na zmírnění zoufalé finanční situace.

B.Hráčské chování nelze vysvětlit přítomností manické epizody.

DSM-5 (2013) blíže specifikuje izávažnost poruchy:

1.„mild“ – mírná hráčská porucha: je-li splněno 4–5 diagnostických kritérií;

2.„moderate“ – středně těžká: pokud je splněno 6–7 diagnostických kritérií;

3.„severe“ – těžká: jestliže je splněno 8–9 diagnostických kritérií (DSM-5, in: Reilly, Smith, 2013; Jenčová, 2014).

Petry (2010), jakož iGeorge, Ijeoma aBowden-Jones (2013) zdůrazňují, že konceptuální anozologická nejednoznačnost vdiagnostických kritériích patologického hráčství byla součástí všech dosavadních diagnostických systémů. Vsoučasnosti je však podle autorů správně ajednoznačně, vrámci diagnostických kritérií, definováno vsekci návykových poruch vDSM-5. Porovnání vrámci diagnostických kritérií DSM-IV aDSM-5 uvádějí Temcheff, Derevensky aPaskus (2011) aStinchfield (2016).

Výzkumné metody zaměřené na diagnostiku patologického hráčství jsou například GBI (angl. „Gambling Behaviour Interview“), DSM-IV-MR (angl. „DSM-IV Multiple Response“), EIGHT (angl. „Early Intervention Gambling Gealth test“), DIGS (angl. „Diagnostic Interview for Gambling Schedule“), Nods (angl. „National Opinion Research Center DSM-IV – Screen for Gambling Problems“), MAGS (angl. „Massachusetts Gambling Screen“) , TLFB (angl. „Time-Line Follow-Back“) aGAM-IV (angl. „Gambling Assessment Module“). Existuje také řada jiných výzkumných metod, které jsou aplikovány na konkrétní charakteristiky poruchy, resp. specifika osobnosti závislého jedince.

1.3KONCEPTY PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.4TEORIE VZNIKU APROHLUBOVÁNÍ PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

Biologicko-medicínská teorie patologického hráčství

Psychologicko-psychoanalytické teorie patologického hráčství

Kognitivně-subjektivistická teorie patologického hráčství

Sociální hazardní hráč

Sociálně-behaviorální teorie patologického hráčství

Existenciálně-spirituální teorie patologického hráčství

1.5RIZIKOVÉ APROTEKTIVNÍ FAKTORY PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.6TERAPIE AINTERVENCE PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.7RODINNÉ DETERMINANTY APATOLOGICKÉ HRÁČSTVÍ

–

–

Table of Contents

ÚVOD

1 SOUČASNÝ STAV PROBLEMATIKY PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.1 VYMEZENÍ A PREVALENCE PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.2 DIAGNOSTIKA PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.3 KONCEPTY PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.4 TEORIE VZNIKU A PROHLUBOVÁNÍ PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

Biologicko-medicínská teorie patologického hráčství

Psychologicko-psychoanalytické teorie patologického hráčství

Kognitivně-subjektivistická teorie patologického hráčství

Sociálně-behaviorální teorie patologického hráčství

Existenciálně-spirituální teorie patologického hráčství

1.5 RIZIKOVÉ A PROTEKTIVNÍ FAKTORY PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.6 TERAPIE A INTERVENCE PATOLOGICKÉHO HRÁČSTVÍ

1.7 RODINNÉ DETERMINANTY A PATOLOGICKÉ HRÁČSTVÍ