Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Ilona Gillernová, CSc.
doc. PhDr. Vladimír Kebza, CSc.
doc. PhDr. Milan Rymeš, CSc.
a kolektiv

PSYCHOLOGICKÉ ASPEKTY ZMĚN V ČESKÉ SPOLEČNOSTI

Člověk na přelomu tisíciletí

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4455. publikaci

Recenzovali:
prof. PhDr. Mojmír Svoboda, CSc., Psychologický ústav FF MU, Brno
prof. PhDr. Jozef Výrost, DrSc., Spoločenskovedný ústav SAV, Košice

Odpovědná redaktorka Zuzana Macková
Sazba a zlom Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 256
Vydání 1., 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2011
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-8133-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-7448-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-2798-1 (print)

Připisujeme tuto publikaci památce spoluautora a našeho kolegy
prof. PhDr. Oldřicha Mikšíka, DrSc.

Publikace byla zpracována v souvislosti s řešením VZ MŠMT MSM 0021620841.

Autorský kolektiv:
PhDr. Hedvika Boukalová, Ph.D.
doc. PhDr. Slávka Fraňková, DrSc.
doc. PhDr. Ilona Gillernová, CSc.
MUDr. Dalibor Heřman, Ph.D.
PhDr. Simona Hoskovcová-Horáková, Ph.D.
prof. PhDr. Jiří Hoskovec, CSc.
PhDr. Tamara Hrachovinová, CSc.
doc. PhDr. Vladimír Kebza, CSc.
PhDr. Václav Mertin
prof. PhDr. Oldřich Mikšík, DrSc. (†)
PhDr. Monika Morgensternová, Ph.D.
doc. PhDr. Milan Rymeš, CSc.
Mgr. Gabriela Svianteková
PhDr. Eva Šírová, Ph.D.
PhDr. Jana Šmolíková
PhDr. Iva Štětovská, Ph.D.
doc. PhDr. Lenka Šulová, CSc.
PhDr. Irena Wagnerová, Ph.D.
prof. PhDr. Petr Weiss, Ph.D.

Předmluva: Člověk na počátku nového tisíciletí

Poslední desetiletí minulého století a první desetiletí století stávajícího představují významnou periodu ve vývoji naší země a v životě všech občanů. Je to období výrazných změn, ba přímo zvratu všestranné povahy v důsledku politických, ekonomických a společenských posunů, které zasáhly do osudů lidí. Toto období znamenalo pro jedny ztrátu dosavadních jistot, hodnot a cílů pro životní snahy, pro druhé žádoucí změnu životních podmínek, naplnění tužeb a možnost vlastní seberealizace.

S vnitřními změnami započatými počátkem 90. let minulého století souvisí také prolomení mnoha bariér spojených s geografickou propustností, s komunikační propojeností s okolním světem, s přenosem vědeckých poznatků, s mnohostrannou ekonomickou mezinárodní spoluprací a s dalšími zásadními proměnami, a to se všemi příznivými, ale také nepříznivými doprovodnými jevy. V důsledku těchto výrazných změn a celkové proměnlivosti našeho prostředí došlo zcela přirozeně také k výrazným změnám životních cílů, hodnot, postojů a životního stylu u značné části naší populace, a v souvislosti s tím také ke změnám ve vzájemných vztazích a interakcích probíhajících v rodinách, ve školách, v zaměstnání, ve veřejných aktivitách a v politickém životě.

Pro psychologii a psychology různých specializací a zaměření bylo uplynulé dvacetiletí nesmírně bohatým zdrojem pro výzkumnou, poradenskou a expertizní činnost zaměřenou na člověka v měnícím se prostředí, na jeho vnitřní svět, vztahy a problémy související s procesem transformace společnosti a jím prostupujícími globalizačními vlivy. Svoboda pohybu, zajímavější příležitosti a nové výzvy bezesporu silně ovlivňují jedince a interpersonální vztahy, do nichž vstupuje. Z uvedeného pohledu je pak zajímavé, jak se proměňovaly jednak instituce, které se významně podílejí na vývoji jedince, na jeho harmonickém rozvoji a naplňování životních cílů, na udržování jeho fyzického i duševního zdraví, jednak jak se měnilo chování samotných aktérů v určitých věkových etapách jejich života, v rodinném prostředí, v zaměstnání, v nemoci i ve zdraví a v dalších běžných životních situacích.

Snahou kolektivu autorů této publikace je zachytit vývojové trendy, vystihnout, popsat a interpretovat některé specifické jevy a jejich souvislosti, které jsou součástí uvedených změn probíhajících v naší společnosti a ovlivňujících chování jednotlivců a skupin. Dílčí kapitoly monografie jsou seskupeny do tří širších tematických celků zaměřených na zdraví a životní styl, na proměny rodiny a školy a na změny ve světě práce.

Jedním z ústředních témat naší monografie jsou otázky zdraví a kvality života. Zdraví představuje od počátků lidské civilizace jednu z nejvýznamnějších hodnot pro každého člověka, i když vnímání a hodnocení zdraví se může někdy i velmi podstatně lišit v různých populačních skupinách, neboť závisí na řadě okolností, mj. též na věku, pohlaví, vzdělání, zdravotním stavu a socioekonomickém statusu posuzovatelů. Podobně se proměňovalo ve vývoji lidské společnosti i vědecké pojetí zdraví: biomedicínský model, uplatňující se ještě v medicíně 20. století, v němž je s lidským tělem mechanicky zacházeno jako se strojem, jehož poškozené součásti mohou být opravovány či nahrazovány jinými, byl nahrazen ve druhé polovině 20. století bio-psycho-sociálním modelem, jenž neznamená popření role biologických činitelů, ale rozšiřuje zásadně pohled na vztah mezi zdravím a nemocí o psychologické a sociální faktory. Bio-psycho-sociální model zdraví byl v průběhu dalšího vývoje ještě doplněn o dimenzi kulturní, spirituální a ekologickou.

Od doby, kdy před více než šedesáti lety, v roce 1948, zahájila Světová zdravotnická organizace (World Health Organization, dále jen WHO) svoji činnost, zahrnuje její základní dokument, Constitution of the World Health Organization, mj. též jedno ze základních přání světové populace, vymezující nejvyšší dosažitelný standard zdraví jako jedno ze základních práv každé lidské bytosti bez ohledu na rozdíly v rasové či náboženské příslušnosti, politickém přesvědčení nebo ekonomických a sociálních podmínkách. Zdraví bylo v rámci tehdejší definice WHO chápáno holisticky, celostně, jako stav úplné tělesné, duševní a sociální pohody, a ne pouze jako absence nemoci nebo slabosti. Během následujících desetiletí se však postupně ukázalo, že očekávaný rozvoj úrovně zdraví nepokračoval tak, jak se v prognózách odborníků WHO původně přepokládalo. I v rozvinutých zemích postupně začala narůstat všeobecná nespokojenost s úrovní zdravotnických služeb. Investicím do zdravotnické infrastruktury potřebným k dosažení kvalitní preventivní, léčebné, rehabilitační a podpůrné péče byla na národní i regionální úrovni věnována menší pozornost, než bylo třeba. S rostoucí úrovní medicíny začaly stoupat náklady na zdravotní péči a rozdíly ve zdravotním stavu populace jak v rámci jednotlivých zemí, tak i mezi nimi se postupně prohlubovaly.

Bylo stále více zřejmé, že k dosažení cílů, vytyčených v ústavě WHO, bude zapotřebí nových cest, metod a přístupů. Tato zjištění vyústila v roce 1977 na Světovém zdravotnickém shromáždění (World Health Assembly) v rezoluci, stanovující zásadně novou strategii v péči o zdraví v podobě vize, shrnující celosvětově platné zásady, pravidla a podmínky dosažení a udržení nejvyšší možné úrovně zdraví během lidského života, nazvané Zdraví pro všechny (Health for All, zkráceně HFA). Součástí této rezoluce bylo též konstatování, že hlavními sociálními cíli vlád členských států WHO i WHO jako takové by mělo být dosáhnout pro všechny občany zemí celého světa do roku 2000 takové úrovně zdraví, jež by jim umožňovala vést sociálně a ekonomicky produktivní život.

Strategie Zdraví pro všechny z roku 1977, jež byla v roce 1999 doplněna a inovována další verzí této strategie, nazvanou Zdraví pro všechny v 21. století (Health for All in the 21st Century, zkráceně HFA 21), zpracovanou již do podoby regionálních strategií, je založena na filozofii sociální spravedlnosti, solidarity a humanismu, vycházející ještě z ideálů Velké francouzské revoluce, pojímajících dostupnost zdraví a péče o ně jako integrální součást sociálního a ekonomického rozvoje lidské společnosti. Tyto základní principy jsou ovšem v různých státech akcentovány různým způsobem. Většina evropských států sice v zásadě vychází z těchto principů při uskutečňování organizace a financování zdravotní péče formou vládní či státní regulace zdravotnictví s využitím principu hromadné předplacené úhrady (zdravotního pojištění), a nikoli formou uplatnění pravidel volného trhu, ale cesty k hledání optimální podoby národního zdravotnictví jsou často velmi obtížné, jak je patrné nejen ve vývoji českého zdravotnictví, ale např. i při hledání nových cest k vylepšení fungování tržně uspořádaného zdravotnického systému USA.

Je zřejmé, že přes toto dlouhodobé proklamativní úsilí WHO i většiny vlád členských států se světové i národní zdravotnictví potýká s řadou problémů, jež ztěžují nebo v některých případech prozatím znemožňují naplnění všech cílů těchto strategií. Řada těchto problémů je vyvolávána nebo přinejmenším významně ovlivněna obecnějšími příčinami, které jednak působí přímo na zdravotní stav populace, jednak na péči o něj především v podobě plánování a poskytování potřebných zdravotnických služeb – mj. postupující globalizací a jejími důsledky, ekonomickými krizemi spojenými s rizikem chudoby, klimatickými změnami, politickými i vojenskými střety a konflikty atd.

Mezi hlavní z těchto problémů zdravotnictví patří růst nákladů na zdravotní péči, související nejen s rozvojem úrovně medicíny, ale též s jedním z jeho důsledků, tj. prodlužováním délky lidského života. S tímto trendem jsou spojeny též demografické změny – stárnutí populace a s ním související potřeba řešit stále více a většinou i stále závažnější zdravotní problémy. Dalším problémem jsou též stoupající nároky, požadavky a očekávání spotřebitelů zdravotní péče – pacientů a klientů, postupně se (zvláště v zemích střední a východní Evropy) prohlubuje také nedostatek lékařů, zdravotních sester a dalších zdravotnických pracovníků, odcházejících za vyšším výdělkem do zahraničí. Světové i národní zdravotnictví výrazně zatěžují též endemické a pandemické nemoci, zvyšování počtu chronických onemocnění a některé nové a znovu se objevující nemoci.

Tyto a další důvody (mj. též změna struktury nemocí ohrožujících nejvíce lidskou populaci – od infekčních k neinfekčním chronickým souvisejícím se způsobem života a životním stylem, či vývoj pojetí zdraví od nepřítomnosti nemoci po well-being) vedly od 80. let 20. století nejen ke vzniku některých nových psychologických disciplín jako např. psychologie zdraví, ale též k důrazu kladenému na některá relativně nová témata, stojící na pomezí psychologie a medicíny. Jedním z těchto relativně nových mezioborových témat se staly otázky kvality života.

Naše monografie se proto též v úvodní kapitole části věnované otázkám zdraví a životního stylu zamýšlí nad příčinami vzniku a rychlého rozvoje zájmu o tyto otázky, přináší přehled informací o hlavních etapách vývoje lidské společnosti, v nichž byly nejprve ekonomické a politické, posléze i zdravotní a sociální souvislosti kvality života formulovány a zkoumány v kontextu vývoje života společnosti. Monografie uvádí příklady hlavních ekonomických, politických, zdravotních a sociálních programů a koncepcí, v nichž byly otázky kvality života akcentovány, od počátečních podnětů anglického ekonoma a filozofa A. C. Pigou přes americké programy „The New Deal“, „The New Frontier“, „The Great Society“, podněty Římského klubu, WHO a dalších institucí. Podává přehled nejvýznamnějších českých prací věnovaných těmto otázkám, jakožto i přehled hlavních metod sloužících k měření kvality života, hodnocení některých nejvýznamnějších zahraničních i domácích studií a zaměřuje se speciálně na otázky kvality života ve vztahu ke zdraví (health-related quality of life – HRQOL). Součástí textu je také přehled vývoje nejvýznamnějších poznatků, metod, realizovaných studií atd., ale též hodnocení přístupů k získávání dat u výzkumů kvality života v oblasti zdraví, jež mohou být velmi odlišné, s důrazem na kvantitativní či kvalitativní metodologii.

Aktuálnost tématu vztahu kvality života a vybraných psychosociálních charakteristik osob s implantovaným kardiostimulátorem je dána mj. skutečností, že kardiovaskulární onemocnění (KVO, tj. nemoci srdce a cév) jsou stále nejčastější příčinou nemoci a úmrtí lidí ve většině zemí rozvinutého světa, zvláště v oblasti Evropy a severní Ameriky. Využívání kardiostimulačních systémů se proto záhy stalo samozřejmou součástí moderní medicíny 20. a 21. století při léčbě poškozených funkcí srdce. Je tomu tak již od roku 1958, kdy byl ve Švédsku poprvé pacientovi implantován plně funkční kardiostimulátor. Ve druhé polovině 20. století došlo k velmi dynamickému vývoji kardiostimulačních systémů především z hlediska rychlého zdokonalování jejich funkčních vlastností, včetně „uživatelského komfortu“. Úspěšnost implantace kardiostimulačních systémů byla zpočátku posuzována především z hlediska střední délky života (dožití) pacientů po implantaci, v posledních přibližně 10–15 letech však lékaři ve spolupráci s psychology využívají i možností hodnocení úrovně a struktury kvality života těchto pacientů. Součástí tohoto zpracovaného tématu jsou výsledky prospektivní, otevřené studie zaměřené na sledování kvality života a vybraných psychosociálních proměnných (sociální opory, depresivity a lokalizace kontroly) u souboru 250 pacientů, kteří podstoupili primoimplantaci kardiostimulačního systému, podepsali informovaný souhlas, byli schopni vyplnit dotazník kvality života a další psychologické metody a bylo možno předpokládat, že v jejich případě bude uskutečnitelná kontrola za 6–10 týdnů od implantace kardiostimulátoru. Výsledky prokázaly některé významné změny ve sledovaných psychosociálních charakteristikách, jakož i celkovou prospěšnost implantace kardiostimulačních systémů z hlediska perspektivy jejich dalšího života.

Významným tématem je kvalita života chronicky nemocných se zvláštním zaměřením na problematiku diabetu. Rozsáhlá a etiologicky i symptomatologicky heterogenní skupina chronických onemocnění představuje pro pacienty značnou zátěž nejen z hlediska aktuálního zdravotního stavu, ale i jeho prognózy, dopadů na životní styl a osobní pohodu, přítomnost bolesti a různých úrovní diskomfortu, které jsou s jejich obvykle dlouhodobým průběhem spojeny. Jedním z nejrozšířenějších chronických onemocnění je diabetes mellitus (DM, česky cukrovka), jež ve spojení s obezitou představuje vzhledem k dynamicky se zvyšující prevalenci jeden z nejvýznamnějších zdravotních problémů současnosti. V literatuře se v této souvislosti hovoří o dvou souvisejících epidemiích, které ohrožují nejen pacienty, ale i zdravotnické systémy především ekonomickými náklady na léčbu.

Základní informace o podstatě diabetu 1. a 2. typu, o hlavních souvisejících zdravotních komplikacích a o specifičnostech jejich behaviorálních a psychosociálních souvislostí včetně možností sledování kvality života diabetiků jsou doplněny informacemi o nejvýznamnějších dosud realizovaných zahraničních i domácích studiích. Původní empirická studie představuje design, postup realizace a výsledky šetření zaměřeného na sledování kvality života, sociální opory a depresivity u souboru 208 pacientů DM 1. a 2. typu.

Jednou z hlavních součástí životního stylu je kromě nutričních zvyklostí (výživy), fyzické aktivity (pohybu), osobní pohody ve smyslu well-being včetně schopnosti zvládat zátěž a stres a schopnosti čelit riziku závislostí všeho druhu též sexualita, respektive sexuální chování. Přehled trendů v sexuálním chování a postojích k sexualitě české populace na přelomu 20. a 21. století vychází z bohatého empirického materiálu, který poskytuje v ČR ojedinělá série šetření sexuálního chování, opakující se od roku 1993 v pětiletých intervalech vždy u reprezentativního vzorku české populace starší 15 let. Vzhledem k tomu, že podle dostupných informací nebylo dosud v žádné jiné zemi provedeno podobně koncipované periodické šetření využívající stejné či obdobné metodiky, zatím nejsou k dispozici srovnatelná data o trendech v sexuálních aktivitách obyvatelstva z jiných států, i když jednorázové výzkumy se ve vyspělých zemích v minulosti uskutečnily. Zachyceny jsou hlavní změny v sexuálním chování a postojích k sexualitě jak v jeho běžné, přirozené podobě, tak v oblasti komerčního sexu, změny v legislativě vztahující se k sexualitě a vývojové trendy v oblasti sexuální delikvence.

Předmětem zájmu v této souvislosti je i období zahajování partnerských sexuálních aktivit, vývoj extramatrimoniálních (mimomanželských) styků, tendence k promiskuitě, používání antikoncepce a s tím související vývoj počtu interrupcí, stejně jako vývoj sexuálních poruch a výskyt zkušeností se sexuálním zneužíváním v dětství a se sexuálním násilím. Mimo zájem nemůže zůstat ani vývoj homosexuálního chování a postojů v souvislosti se změnami sexuálního chování s ohledem na rizika vyplývající z HIV/AIDS. Celkově lze shrnout, že výsledky provedených studií potvrdily, že v sexuálním chování české populace došlo k některým významným změnám např. v oblasti používání antikoncepce, na druhou stranu je však možno na základě výsledků těchto šetření vyvrátit některé často opakované mýty (mj. o snižování věku prvního pohlavního styku nebo o zvyšující se promiskuitě obyvatelstva). Ukázalo se též, že postoje české populace k sexualitě patří ve světě k nejliberálnějším.

Jedno z nejvýznamnějších zdravotních rizik současnosti představuje obezita, která je spojena s řadou chronických neinfekčních onemocnění (mj. např. s KVO, poruchami lipidového metabolismu či s diabetem). Celosvětová epidemie obezity nepostihuje pouze bohaté v podobě specifické „nemoci z nadbytku“, ale postihuje stále více i nízkopříjmové skupiny populace. Zvlášť naléhavým tématem, kterému věnují odborníci pozornost, je problematika dětské obezity, respektive psychologické aspekty dětské obezity. Období dětství je totiž kritickou vývojovou fází, během níž se utvářejí jídelní zvyklosti a postoje k jídlu, jež se mohou stát pevnou součástí osobnosti. Podle dostupných údajů čelí asi 15 % amerických dětí riziku nadváhy a dalších přibližně 15 % dětí je obézních, v Evropě má podle některých údajů nadváhu až 20 % dětí. Také v ČR, kde situace zatím není tak závažná, se zvyšuje podíl dětí s nadváhou a obezitou zejména ve školním věku. Částečně je tato situace ovlivněna také dřívějším spíše pozitivním či tolerantním postojem české společnosti k nadváze dětí, chápané často jako jeden z projevů dostatku a blahobytu. Obezitu dětí je však třeba chápat jako multikauzální jev ovlivňovaný jak vlastní osobností dítěte (mj. úrovní a vývojovými trendy sebepojetí, intelektu, emocionality, motivace atd.), tak sociálními vlivy (vliv rodičů, postoje vrstevníků, učitelů a dalších pro dítě významných osob, etnické, kulturní a lokální vlivy, působení hromadných sdělovacích prostředků, zejména dětských lifestylových časopisů a populárních dětských televizních pořadů). Výsledky ukazují, že zejména role rodičů je v této oblasti zásadní, neboť rodiče zajišťují a podstatně ovlivňují vznikající nutriční zvyklosti dítěte, ale předávají prostřednictvím procesů identifikace, interiorizace a sociálního učení zastávané vlastní postoje, hodnoty, zájmy, emoce, motivy a životní cíle (včetně způsobu a dynamiky jejich naplňování) svým dětem. V současnosti proto zásadně vzrůstá význam léčebných a preventivních programů směřujících k formování zdravých jídelních a pohybových návyků v rámci utváření zdravého životního stylu.

Významnou složku kvality života v kontextu měnící se společnosti 21. století představuje též zajištění zdravého a bezpečného pohybu všech jejích členů. Podle některých názorů, prezentovaných často spíše v podobě mediálně předávaných mýtů, představují vyšší věkové skupiny populace, senioři, jako účastníci dopravního provozu zvláště rizikovou skupinu. Relevantní statistické údaje a výsledky dosud známých studií umožňují seriózní zamyšlení nad možnostmi posílení bezpečnosti dopravní mobility starších osob.

Je zřejmé, že výkonnost každého člověka klesá již po dosažení 30. roku jeho života. Vysoké počty dopravních nehod zaviněných mladými řidiči na druhou stranu ukazují, že nehodovost není pouze otázkou výkonnosti vycházející z optimálních tělesných a duševních funkcí. Emoční, sociální a osobnostní charakteristiky mohou v této souvislosti často sehrát významnější roli než pouhá výkonnost. Typický starší řidič se podle odborné literatury účastní dopravního provozu přiměřeněji svým skutečným schopnostem, jezdí celkově méně a pomaleji než dříve, méně často mění jízdní pruh, častěji brzdí a méně zrychluje než mladší řidiči. Počíná si tedy většinou zodpovědněji a jeho dopravní chování bývá předvídatelné. Podmínky bezpečné dopravní mobility starších účastníků dopravy musí však samozřejmě počítat s určitým útlumem tělesných, smyslových, psychomotorických i rozumových funkcí, jakož i s celkovými změnami fungování organismu a odlišnými kompenzačními možnostmi stárnoucího člověka. Existující studie nabízejí přehled hlavních příčin nehod a úrazů, možnosti hodnocení rizika v dopravním chování, jakož i postupy, procedury a metody vylaďování duševní a tělesné kondice starších účastníků dopravního provozu. Významná je též role edukačních programů sloužících k prohloubení náhledu na vlastní schopnosti, zejména těch řidičů, kteří mají i ve vyšším věku více zaviněných nehod. Stárnutí je třeba se v zájmu bezpečné dopravní mobility naučit chápat konstruktivně, ve smyslu procesu aktivní adaptace včetně uvědomění si jak určitých úbytků tělesných i duševních funkcí, tak i umění využití kompenzačních, eventuálně i selektivně optimalizačních možností pramenících ze získaných dlouholetých zkušeností.

V druhém tematickém celku monografie jsou soustředěny kapitoly zaměřené na některé aspekty proměn, kterými v minulém období prošly rodina a škola. Je chronicky známo, že obě prostředí jsou nezastupitelná v procesu socializace lidského jedince, tedy v procesu vytváření obrazu dítěte o světě, v procesu formování postojů, hodnot a mravních zásad, v procesu, jehož součástí je mimo jiné utváření osobnosti dítěte či mladistvého jedince. Zásadní problémy, které se týkají rodiny a školy, vytvářejí nepřebernou paletu témat, v nichž se významně projevují změny okolního světa.

Interakce dospělých a dětí je v pedagogické, vývojové a sociální psychologii „silným“ tématem, na nějž je nahlíženo různými pohledy psychologických přístupů či teorií. Tato problematika se objevuje často jako jedna z klíčových otázek pedagogiky či filozofie výchovy a odraz jejich konkrétního řešení lze sledovat v pedagogicko-psychologických kontextech a praktických edukačních souvislostech. Edukační praxe sama předkládá řadu aktuálních otázek, které ke svému zvládnutí potřebují využít psychologické poznatky.

Otázky výchovy a vzdělávání jsou tak nevyčerpatelným pramenem pro psychologické úvahy, přinášejí stále nová či staronová témata a náměty pro výzkum i praktické aplikace. Žádný takový pokus se však neobejde bez určitého důrazu na jistý úhel pohledu, protože postihnout výchovu jako celek se jen těžko může podařit s ohledem na její šíři i mnohonásobnou a vzájemně provázanou podmíněnost a složitost působících a vzájemně se ovlivňujících proměnných. Měnící se společenské podmínky a vztahy ovlivňují mezilidské interakce, které dostávají nové impulzy a do jisté míry se tak mění jejich formy i projevy. Relevantně ke kontextu výchovy a vzdělávání připomeňme kupříkladu postupnou demokratizaci vztahů mezi rodiči a dětmi, mezi učiteli a žáky. V rodinách i školách současné doby můžeme sledovat do jisté míry odlišné a jistě široce rozrůzněné projevy vzájemných vztahů. Charakteru těchto proměn, jejich projevům i námětům k jejich využití ve prospěch rozvoje dítěte je proto věnována nezbytná pozornost.

Výchova a vzdělávání souvisejí s procesy socializace a individuace lidského jedince. Vzdělávání je součástí celoživotního procesu začleňování člověka do společenských vztahů, zvlášť intenzivně a systematicky se odehrává v dětství a dospívání, má základní význam pro sociální status jednotlivého člena společnosti, souvisí s jeho společenskou prestiží, je předpokladem rozvoje společnosti. Obsah i formy vzdělávání se však proměňují, zřetelně se objevují také nové požadavky – např. individualizace ve školním vzdělávání dětí. Jak uvádí autor jedné z kapitol: „Potřeba výraznější diferenciace a individualizace vystoupí do popředí ve chvíli, kdy se škola jednoznačně zaměří na splnění vzdělávacích cílů. V té chvíli bude zapotřebí hledat způsoby, jak všechny děti naučit, a nejen jak je učit, v té chvíli se musí intenzivně hledat způsoby, jak individualizovat.“

S jednoznačně relevantním požadavkem vzdělání pro všechny děti je třeba říci, že jde o nesmírně náročný úkol vzhledem k tomu, že jednotlivé děti nejsou stejné a nemají stejné předpoklady, nepřicházejí ze stejných socioekonomických a kulturních podmínek, jejich rodiče nemají stejné cíle naplnění života, nesdílejí stejné hodnoty. Plnění uvedených rozmanitých požadavků předpokládá vytváření adekvátních podmínek. Zdá se, že se to daří u zdravotně postižených dětí. To ale nestačí, je třeba vyjít vstříc ve všech ohledech individuálně specifickým vzdělávacím potřebám dětí. Podporuje to i skutečnost, že se objevují fenomény související s proměnami naší společnosti a jejich aktuálními projevy – např. výchova dětí v dvojjazyčném prostředí, děti z jiných kultur a společností navštěvující české školy aj.

Měnící se společenské podmínky a následně i nároky společnosti na vzdělávací instituce s sebou nesou samozřejmě i nové nároky na učitele. Je nutné zabývat se nejen pojmenováváním nových požadavků, ale také tím, jak učitelům pomoci posilovat a rozvíjet profesní kompetenci a osobní kvality. Formulovat konkrétní a užitečnou pomoc učitelům není zdaleka tak snadné, jak by se na první pohled zdálo. Představíme jeden z možných přístupů, který může poskytnout výkladový rámec zvyšování kompetencí učitele.

Stejně, jako školní prostředí prochází celou řadou výrazných proměn, se objevují změny i v rodinách, ve vztazích mezi dospělými (partnery) a mezi dospělými (rodiči) a dětmi. Je tedy potřebné zaměřit se na charakteristiku současné rodiny s akcentem na partnerství, manželství i rodičovství. Partnerské vztahy jsou reflektovány jako široký pojem, který se týká soužití dvou jedinců včetně jedinců homosexuálních. Manželství pak je partnerstvím, jež je společností již nějakým způsobem (příkladně církví, státem, rituálem) legalizováno, ale stále se nemusí jednat o společenství, ve kterém jsou přítomny děti. Rodičovství je trvalý vztah mezi dítětem a jeho pečovateli, přičemž lze rozlišit rodičovství biologické a rodičovství psychosociální. Vzájemné vztahy mezi rodiči a dětmi jsou nahlíženy prostřednictvím způsobů či stylů výchovy otce a matky.

Pravděpodobně každá psychologická koncepce zvažuje podíl dospělých na vývoji a rozvoji lidského jedince. Zdá se, že akcentování významu role dospělého ve vývoji dítěte jde napříč všemi psychologickými směry a přístupy k člověku a jeho vývoji. Bez dospělého není možné, aby adekvátně proběhly procesy socializace a individuace jedince, bez dospělého se neobejdou edukační procesy. Proto dítě potřebuje dospělé v dětství i dospívání. Je však stejně tak zřejmé, že každý dospělý nehraje v životě dětí či dospívajících stejnou roli, nemá stejný význam pro výchovu či vzdělávání.

Edukační působení dospělých rozhodně není jednosměrné, výrazný je právě interaktivní charakter výchovy, dospělý působí na dítě, dítě působí na dospělé a to vše je ovlivněno prostředím, ve kterém k interakci dochází (Bronfenbrenner, 1996). Vzájemné působení lze sledovat v rodinné i školní interakci a komunikaci.

Rodinné a školní prostředí nabízí dítěti „důležité dospělé“, kteří zastupují důležité instituce – rodinu a školu. V rodinném prostředí jde o matku a otce, ve školním prostředí jsou to učitelé. Jejich místo ve vztahu k vývoji a rozvoji dítěte však reflektujeme jako velmi odlišné, což je zejména určováno prostředím, ve kterém se odehrává, a jeho psychologickými charakteristikami, jeho cíli a úkoly, jeho místem v životě lidského jedince. Mezi záměrným i nezáměrným působením rodičů a učitelů jsou patrné zásadní rozdíly. K nejvýrazněji se projevujícím patří nepochybně to, že působení učitele je spjato s požadovanou profesní kompetencí. Příprava na naplňování učitelské profese je u nás náročná na odborné, didaktické a další profesní dovednosti (dokladují to naše všechny platné zásadní školské dokumenty). Rodinné prostředí je charakterizovatelné zase primárností svého působení, intimitou a emocionalitou působení otce a matky.

Jinak řečeno – učitel je profesionál, rodič jím v tomto smyslu není; učitel je pro edukační působení důkladně institucionálně připravován, rodič nikoliv; ve školním prostředí působí několik učitelů na jednoho žáka, ale v prostředí rodiny jde o působení zpravidla jedné matky a jednoho otce; ve škole učitel pracuje s jednotlivcem, který je členem školní třídy, v rodině jsou vrstevnické vztahy specifické tím, že jde o vztahy sourozenecké.

Koncept důležitého dospělého je třeba chápat flexibilně v tom smyslu, že jím není jen rodič a učitel. Rodiče a učitelé jsou důležití dospělí zastupující či představující specifické prostředí, zvláštní společenské instituce, které se ve vývoji jedince zpravidla objevují a významně v něm působí a také se proměňují. Vedle toho, s ohledem na interaktivní charakter všech edukačních procesů a vztahů, si děti i dospívající vybírají „své důležité dospělé“, kteří jsou významnými z hlediska jejich individuálního vývoje. Mohou se jimi stát dospělí z širší rodiny (prarodiče, strýcové, tety aj.), dospělí z jiného sociálního prostředí – např. sportovní trenéři, vedoucí zájmových kroužků, ale také známí a přátelé rodičů. Mohou to však být i starší sourozenci či starší kamarádi dětí a dospívajících.

Na jedné straně interaktivní charakter edukačních procesů a vztahů, ve kterém hrají významnou roli dospělí i děti, kde je důležitou proměnnou společenské a rovněž konkrétní edukační prostředí, na straně druhé koncept „důležitého dospělého“ dává praxi výchovy a vzdělávání jedinečnou možnost kompenzace. V případě méně příznivých podmínek pro edukační působení určitých dospělých lze počítat s kompenzací příznivějším působením jiných dospělých. Konkrétně máme na mysli situace, kdy se např. v rodinném prostředí objeví komplikované vztahy jednoho z rodičů s dítětem, je možné kompenzační působení druhého rodiče nebo jiného dospělého člena rodiny (babička, dědeček, strýc, teta aj.), který zabraňuje nebo zmírňuje nepříznivé dopady na vývoj dítěte, na jeho sociální či emocionální rozvoj a jiné složky osobnosti. Stejně tak je možné a ve školní praxi běžné, že edukační působení jistého učitele u určitého žáka může vyvolávat nepříznivé reakce, nechuť žáka k učení či dokonce obavy a strach ze školy. Jiný učitel může svým přístupem k žákovi kompenzovat takové individuálně problematické působení. Domníváme se, že je to možné nejenom v rámci jednoho edukačního prostředí, ale lze uvažovat o vzájemné kompenzaci mezi všemi důležitými dospělými v sociálním a edukačním světě dětí a dospívajících. V psychologických souvislostech počítáme s tím, že edukační působení představuje optimalizující činitel vývoje dítěte. Avšak ne každé výchovné působení je příznivé pro každé určité dítě, ať už uvažujeme o edukačních aktivitách otce, matky, učitelů. Jde o stále živou a stále opakovaně řešenou problematiku v jakémkoli vývojovém období. Ukazují to praktické zkušenosti působení rodičů, učitelů, případy poradenské praxe, stejně jako výsledky různých výzkumů (některé odezní v dalších částech textu). Poznatky uvedené ve druhém tematickém celku mají podpořit cesty úvah i poukázat na možné konkrétní náměty ve prospěch adekvátního vývoje a rozvoje našich dětí a dospívajících.

Změny, které se v posledních dvaceti letech odehrály ve světě práce, patří k nejvýraznějším změnám v životě současníků. Příčinou takového mnohdy dramatického vývoje je kumulace působení četných faktorů daných nejen politicko-ekonomickými změnami v naší zemi, v jejichž důsledku se začal mimo jiné intenzivně rozvíjet soukromý sektor, ale také technologickými změnami, odlišnými přístupy k organizaci práce, otevřením naší ekonomiky světu, působením zahraničních firem v našem prostředí, zvyšující se konkurencí na trhu práce apod. Značné množství lidí změnilo svou původní profesi, muselo akceptovat požadavek na vyšší výkonnost a pracovní flexibilitu, na odlišné pracovněprávní vztahy, na dočasnost práce, na riziko nezaměstnanosti a další zcela nové skutečnosti. Těmto problémům je věnován třetí tematický blok monografie pojednávající o proměnách, které zasáhly značnou část naší dospělé populace.

V průběhu takových zlomových period či vývojových mezníků se výrazně projevuje význam psychického založení jedinců pro proces vyrovnávání se se změnami životních podmínek. Schopnost aktivně se vpravovat do nově vzniklých životních podmínek umožňuje rychle se orientovat v nové životní realitě a rozvíjet aktivity směřující k využití nových možností k vlastnímu rozvoji a seberealizaci. Uvedené skutečnosti se markantně projevily u lidí, kteří byli schopni změnit zaměstnání, dosavadní profesní orientaci a opustili tradiční zaměstnaneckou pozici. Provedené výzkumy zaměřené na některé aspekty životní reality prokazují úroveň nespokojenosti zkoumané populace v závislosti na vnímání a interpretaci probíhajících společenských změn. Je zřejmé, že proces mnohostranných společenských změn klade nároky na překonávání tradičních zvyklostí, na osvojování si nových sociálně-ekonomických podmínek, na přijetí požadavků na výkon profese a na naplnění nových možností profesionální seberealizace. Společenské přeměny se výrazně dotýkají osobnosti člověka a kladou nároky na jeho adaptabilitu, flexibilitu a zvládnutí dynamiky života v měnících se či nových podmínkách.

Uplynulá dvacetiletá perioda významně proměnila také svět práce, a to dvěma výraznými vlivy. Jednak to byla fáze ekonomické transformace, jednak to bylo pronikání a působení globalizačních vlivů se svými dopady a účinky. Uvedené skutečnosti se promítly ve světě práce, mimo jiné některými trendy ovlivňujícími vztah zaměstnanec–organizace, způsob a místo vykonávání práce, rozvoj profesní kariéry a dynamiku změn prováděných v organizaci. Je zřejmé, že uvedené a další skutečnosti přinášejí na jedné straně nové možnosti a příležitosti, na straně druhé však i nevýhody a rizika. Z hlediska profesního zaměření pracovníka je kladen větší důraz na pracovní flexibilitu zeslabující vyhraněnou profesní specializaci, vyžadována je větší výkonnost a ochota více časově participovat na cílech organizace. Ve vztazích zaměstnanec–organizace je více volnosti. Organizace negarantují dlouhodobé zaměstnání a zaměstnanec není příliš vázán loajalitou k organizaci. Pracovníci jsou častěji zaměstnáváni dočasně nebo na dílčí úvazek. Moderní technologie umožňují vykonávat práci mimo organizaci. Současné pojetí kariéry je dynamičtější, neznamená jen vertikální vzestup, ale jeho součásti jsou i poziční sestupy a periody, kdy je člověk bez práce nebo se přeškoluje na jinou profesi.

Specifickým problémem je dynamika rozvoje organizací, jejíž součástí jsou změny různého druhu a intenzity, mnohdy v průběhu krátkých časových intervalů. Implementace změn spojená se změnou pracovních nároků, či dokonce profesního zaměření, se změnou systému komunikace v organizaci nebo se změnou firemní kultury představuje značné psychické nároky na pracovníky všech úrovní v organizaci. Jejich zavedení a úspěšná aplikace je však předpokladem pro schopnost organizace obstát ve střetu s konkurencí stejně jako pro zaměstnance obstát na trhu práce.

Předchozí charakteristiku změn v pracovní sféře specifikuje jeden výrazný rys, kterým je důraz na výkon a s tím související hodnocení pracovníků. Důraz na produktivitu, úspěšnost organizace a její konkurenceschopnost je výrazným trendem zaměřeným na konkrétní a pokud možno měřitelné výsledky. Řízení výkonnosti představuje způsob řízení organizace a vedení zaměstnanců spočívající ve stanovení cílů poměřovaných kvantitativními ukazateli. Předpokladem je formulování jasných cílů organizace, jejích součástí i zaměstnanců. Integrální součástí řízení výkonnosti je hodnocení pracovníků, které je v podmínkách našich i zahraničních organizací na kvalitativně různorodé úrovni.

Hodnocení pracovníků, má-li být kvalitní a plnit svou funkci, je náročný proces vyžadující důkladnou přípravu. V souvislosti s řízením výkonnosti je žádoucí, aby poskytovalo kontinuální zpětnou vazbu, probíhalo podle jasně stanovaných kritérií, bylo propojeno na systém kompetencí a navazovalo na odměňování, stanovení směrů dalšího rozvoje pracovníků nebo na jejich pracovní postup. Specifickým problémem pak je volba a příprava vhodných hodnotících metod, metodika hodnocení a proškolení hodnotitelů. Provedená šetření v našich organizacích poukazují na značnou kvalitativní nevyváženost úrovně pracovních hodnocení.

Požadavky kladené na výkon pracovníků, pracovní angažovanost v organizaci, časté služební cesty v tuzemsku i v zahraničí, mimořádné pracovní zátěže a další stresující podmínky vedou k situaci, kdy se pracovník dostává do nesouladu s časem potřebným pro rodinu a její požadavky. Také rodina má své požadavky a vytváří zdroje napětí v závislosti na pracovním vytížení životního partnera, na počtu a stáří dětí, na možnostech zajištění péče o děti apod. Důsledkem takové situace jsou střety, negativní emoce, interpersonální konflikty a četné nepříznivé stavy, které se navzájem přenášejí z pracovního prostředí do rodiny a naopak. Uvedené okolnosti bývají zdrojem pracovně-rodinného konfliktu a vyvolávají napětí v rodině, snižují celkovou spokojenost a životní pohodu.

Řada organizací – spíš však zahraničních než domácích – přijala a aplikuje některá opatření, jejichž cílem je eliminovat pracovně-rodinné konflikty, stabilizovat zaměstnance, kteří by jinak v důsledku neustálých střetů požadavků pracoviště a rodiny změnili zaměstnání. K opatřením, která organizace využívají, nejčastěji patří: flexibilita pracovní doby, firemní zajištění péče o děti, různé formy rodičovské dovolené, zpřístupnění některých sociálních služeb a podpůrná či poradenská opatření sloužící ke zvládnutí rodinných povinností. Jako nejefektivnější se ukazuje soubor opatření projevujících se komplexně ve firemní kultuře, zahrnující celkově projevovanou podporu organizace, pochopení nadřízených a spolupracovníků.

Vliv zmíněných společenských změn spolu se zvyšujícími se nároky na pracovní aktivitu, dopady organizačních změn, obměňující se technologie a nové pracovní postupy se dotýkají řady profesí. Tyto uvedené a další vlivy se projevují jako změny v nárocích na výkon profese. Jako ilustrace zvyšování profesních nároků může posloužit v textu využitý příklad profese policejního vyšetřovatele, jehož výkon je ovlivňován jak některými obecnými požadavky, jako je důraz na pracovní výkon, vyžadování operativní flexibility v reakci na měnící se podmínky práce apod., tak řadou specifických požadavků, týkajících se rozšiřování odborných znalostí, sociálních a komunikačních dovedností apod. Stěžejním problémem v případě policejního vyšetřovatele je osvojení moderních technik vyšetřování, jejich jednotlivých fází a postupů. S tím však souvisí i měnící se nároky na osobnost vyšetřovatele s akcentem na jeho psychickou stabilitu a odolnost, na kognitivní složky osobnosti, specifické znalosti, samostatné rozhodování, důslednost a pečlivost. Vystižení rozvojových trendů v jednotlivých profesích má zásadní význam pro adekvátní výběr vhodných pracovníků, pro jejich profesní přípravu a pro další kvalifikační průpravu, včetně prevence nežádoucích důsledků výkonu profese.

Na závěr naší předmluvy k monografii, která představuje soubornou práci týmu učitelů katedry psychologie Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, připojujeme dvě poznámky. První poznámka se vztahuje ke zvolené struktuře monografie, z níž je zřejmé, že kumulace zpracovaných dílčích témat do bloků představuje pokus o určité utřídění zarámované třemi ústředními tématy. Předpokládáme však, že z textu vyplývá vzájemná propojenost a příčinná souvislost mnoha z našich rozpracovaných námětů. Poznámka druhá má vést čtenáře k zastavení se v této uspěchané a náročné době a k uvědomění si, jakou vpravdě hektickou periodou jsme – z pohledu dospělé populace – ve svém životě prošli, jaké změny jsme museli zvládnout, kam jsme se posunuli a čeho jsme dosáhli. Přesto, že cíle, snažení a zvolené cesty každého z nás byly odlišné, stejně jako prožívání a postoje k situacím, s nimiž jsme se museli vyrovnat, žijeme společně ve světě a v podmínkách, které vytvářejí odlišnou trajektorii života, blízkou ekonomicky vyspělým zemím euroamerické kultury, a to se všemi pozitivy a negativy.

Ilona Gillernová

Vladimír Kebza

Milan Rymeš

1.Zdraví aživotní styl: Kvalita života vkontextu měnící se společnosti

Vladimír Kebza (ed.)

1.1Přístupy ke kvalitě života vproměnách společnosti

Tamara Hrachovinová, Vladimír Kebza

1.1.1Utváření zájmu oproblematiku kvality života vživotě společnosti

Pojem kvalita života nemá– zhlediska jeho systematického uplatnění vpsychologii amedicíně– příliš dlouhou historii: většina relevantních literárních zdrojů se shoduje vkonstatování, že ještě vpolovině 20. století se sním prakticky téměř nebylo možno setkat vpsychologické odborné literatuře ajeho definice vučebnicích, slovnících aencyklopediích se začaly postupně objevovat až po dalších asi pětadvaceti letech. Po výrazném vzestupu zájmu otuto problematiku před zhruba dvaceti lety vzahraničí anásledně před 5–10lety unás se vsoučasné době naopak jeví jako téměř neřešitelné zhodnotit tento problém vjedné kapitole naší monografie ve všech jeho rozměrech, dimenzích areferenčních rámcích.

Zhistorie zájmu oproblematiku kvality života

Širší historické souvislosti pojmu jsou však pravděpodobně mnohem starší apočátky tradice zájmu ojeho využívání by bylo možno najít již vantické filozofii apsychologii, mj. vsouvislosti srozpracováním pojmu eudaimonía (stav blaženosti včetně jeho mravní dimenze, ctnosti) zvl. uAristotela ajeho následovníků (podrobněji Kebza, Šolcová, 2003).

Zdostupných literárních zdrojů však lze usuzovat, že nejprve byly zřejmě vpostupujících proměnách lidské společnosti sledovány ekonomické apolitické souvislosti kvality lidského života: již ve 20. letech 20. století se stal tento pojem tématem diskusí vzápadní Evropě. Pravděpodobně prvním významnějším podnětem krozvoji zájmu oproblematiku kvality života vtéto oblasti se staly práce anglického ekonoma A.C.Pigou (1877–1959), který se vjedné ze svých sociálně-ekonomických prací snázvem The Economics of Welfare, která vyšla postupně vněkolika vydáních (první vroce 1920, čtvrté vroce 1932), soustředil mj. též na kvalitu života tehdejší populace zhlediska potenciálních areálných důsledků uplatňované podpory sociálně slabším populačním skupinám. Jako učitel azakladatel School of Economics na Cambridge University vychoval aovlivnil mnoho ekonomů– absolventů této univerzity, kteří později působili po celém světě.

A. C. Pigou byl ovlivněn mj. istudiem filozofie aetiky ato byl pravděpodobně též jeden zdůvodů, proč jej zaujaly důsledky uplatnění tohoto systému nejen zhlediska jeho dopadů na národní ekonomiku, ale také zhlediska možnosti ovlivnění úrovně akvality života občanů.

A. C. Pigou se zabýval též celou řadou souvisejících problémů voblasti veřejných financí, nezaměstnanosti atd., jeho zájem oproblematiku kvality života však ve 20.–30.letech 20. stol. ještě nestačil kiniciování systematického celospolečenského zájmu otento jev. Ten byl ještě na nějakou dobu odsunut dramatickými událostmi souvisejícími sdruhou světovou válkou.

Po druhé světové válce byl zájem ootázky kvality života ovlivněn mj. následujícími významnými okolnostmi:

• Po vzniku Světové zdravotnické organizace (World Health Organization– WHO) vroce 1948 byla vypracována, publikována asvětovou odbornou veřejností akceptována nová definice zdraví, formulující mezioborově, pozitivně avšeobecně srozumitelně apřijatelně podstatu zdraví jako stav úplné tělesné, duševní asociální pohody, ane pouze jako nepřítomnost nemoci nebo slabosti („Health is astate of complete physical, mental and social well-being and not merely the absence of disease or infirmity“). Toto pojetí zdraví mj. soustředilo pozornost odborné veřejnosti ina otázky subjektivně prožívané kvality lidského zdraví ana jeho psychologické asociální souvislosti (www.who.int/en/). Sohledem na toto vymezení zdraví bylo zahájeno období diskusí ojeho měřitelnosti.

• Dalším významným podnětem pro zvýšení zájmu ootázky kvality života byla tehdy nově akcentovaná potřeba řešit:

– jednak existenciálně založené otázky smyslu života jednotlivců vnáročných podmínkách konkurenčního prostředí, vysokých požadavků na výkon anekompromisního „boje opřežití“;

– jednak stále naléhavější otázky sociálních nerovností ve společnostech západoevropských zemí aUSA.

Za této situace byly postupně jak vEvropě, tak vUSA otázky kvality života zdůrazňovány různou měrou arůzným způsobem také vprogramech tehdejších předních politiků, vUSA mj. též některých amerických prezidentů, vobdobí po druhé světové válce například vprogramech J. F. Kennedyho nebo L. B. Johnsona.

Počátky zájmu otyto otázky však lze vUSA identifikovat již dříve, vprogramu New Deal, vněmž 32. prezident USA F. D. Roosevelt (1882–1945) koncipoval systém sousledně působících programů zaměřených vletech 1933–1938 na snížení důsledků chudoby, reformu finančního systému acelkové zotavení ekonomiky zdůsledků velké hospodářské krize (Great Depression).

První část tohoto programu, First New Deal, zlet 1933–1934 byla zaměřena na krátkodobé zotavovací programy pro všechny společenské skupiny. Na základě odhadu, že federální vláda bude schopna zajistit příslušné finanční pokrytí těchto reformních kroků, navrhla auskutečnila Rooseveltova administrativa reformu bankovní legislativy, zahájila pomocné apodpůrné programy pro lidi ve stavu sociální nouze, dále podpůrné apomocné pracovní azemědělské programy. Druhá část tohoto úsilí, Second New Deal (1935–1936), obsahovala především rozsáhlejší proměnu redistribuce disponibilních zdrojů, která zahrnovala:

• unijní ochranné programy;

• zákon osociálním zabezpečení (The Social Security Act);

• programy pomoci farmářům– nájemcům půdy amigrujícím pracovníkům (Smith, 2008).

Vprogramu 35. prezidenta USA J. F. Kennedyho (1917–1963) se otázky kvality života objevily vrámci jeho koncepce „New Frontier“. Pojem „New Frontier“ byl užit J.F.Kennedym vrámci jeho projevu upříležitosti jeho nominace jako kandidáta demokratů na funkci prezidenta USA (acceptance speech) vroce 1960. Program byl zaměřen mj.na podporu ekonomiky, poskytování mezinárodní pomoci, programy obrany apodporu vesmírnému programu (space program).

J. F. Kennedy vytvořil vrámci tohoto programu východiska pro možnost kontroly monopolních cen, apřestože tato opatření vyvolala jeho značnou nepopularitu ze strany velkých společností, působila jako významná ochrana spotřebitelů před tím, aby museli platit více, než jakou má výrobek hodnotu (Dallek, 2003).

J. F. Kennedy, jehož jméno posléze vUSA ipo celém světě symbolizovaly jeho iniciály (JFK), jak se stalo zvyklostí iudalších amerických prezidentů, byl považován také za obhájce občanských práv, atřebaže se mu nepodařilo prosadit příslušnou legislativu, zahájil cestu reforem, které přišly později. Inicioval též zvýšení minimální mzdy z1dolaru na 1,25 dolaru na hodinu. Vbřeznu 1961 JFK zaslal Kongresu speciální zprávu navrhující vznik arozvoj ambiciózního akomplexního programu bydlení, jehož cílem byla podpora ekonomiky, revitalizace měst asídel azpřístupnění možnosti přiměřeně kvalitního bydlení pro středně- anízkopříjmové rodiny.

J. F. Kennedy usiloval iořešení nezaměstnanosti. Jím inciovaný The Manpower Development and Training Act (1962) dal vzniknout tříletému rekvalifikačnímu programu určenému pro pracovníky propouštěné ze zaměstnání vdůsledku zavádění nových technologií. Vroce 1963 Kennedy, jenž měl duševně nemocnou sestru Rosemary, zpracoval první speciální prezidentskou zprávu Kongresu USA (The nation’sfirst Presidential special message to Congress) kotázkám duševního zdraví. Kongres vnávaznosti na to přijal zákon ozařízeních acentrech pro osoby sduševními onemocněními (Mental Retardation Facilities and Community Mental Health Centers Construction Act), který zahájil novou etapu vsystému federální podpory pro zařízení duševního zdraví. Americký TheNational Institute of Mental Health vtéto souvislosti přijal odpovědnost za sledování programů komunitních center ochrany apodpory duševního zdraví (Dallek, 2003).

J. F. Kennedy se zasazoval také za práva žen. Jím zřízená komise (The President’sCommission on the Status of Women) byla prezidentovým poradním orgánem ustanoveným vprosinci 1961scílem systematicky přezkoumat otázky týkající se rovných příležitostí pro ženy vdostupnosti vzdělání, pracovních míst apřed zákonem. Tato komise, jíž předsedala až do své smrti vroce 1962 Eleanor Rooseveltová, se skládala zcelkem 26 členů, jimiž byli jak legislativní specialisté, tak dobrovolní nadšenci angažující se votázkách ženských práv.

Závěrečná zpráva této komise, American Woman (známá též pod názvem The Peterson Report podle jména místopředsedkyně komise, Esther Petersonové), byla vydána vříjnu 1963 adokumentovala rozsáhle rozšířenou diskriminaci žen ve výše uvedených otázkách (zvl. pak vdostupnosti pracovních míst).

J. F. Kennedy inicioval též zákon ke snížení výskytu kriminality mladistvých (The Juvenile Delinquency and Youth Offenses Control Act) asvým podpisem jej vzáří 1961 uvedl do systému právního pořádku USA (Dallek, 2003). Zatímco Rooseveltův program „New Deal“ byl programem odpovědi na období ekonomických neúspěchů, program „The Great Society“, iniciovaný prezidentem USA L. B. Johnsonem (1908–1973) byl založen vobdobí prosperity. Dvěma hlavními cíli programu sociálních reforem snázvem Great Society byla eliminace chudoby arasové nespravedlnosti.

Knaplnění těchto cílů byly zaměřeny nové rozsáhlé podpůrné programy orientované na dostupnost vzdělání, zdravotní péče, bydlení aveřejné dopravy. Jako vedoucí představitel demokratů ajako americký prezident byl L. B. Johnson odpovědný nejenom za realizaci hlavních bodů programu „Great Society“, ale také za naplnění programů „Medicare“ (vládou financovaný program zdravotní péče pro seniory) a„Medicaid“ (vládou financovaný program zdravotní péče pro nízkopříjmové skupiny americké populace). Kromě těchto aktivit se však L. B. Johnson zasadil též opodstatné zvýšení americké účasti na válce ve Vietnamu, což pravděpodobně později spoluovlivnilo následující výrazný pokles jeho popularity (Dallek, 1998).

Kromě praktického uplatnění ve výše uvedených prezidentských programech (vEvropě např. též včinnosti Římského klubu, mezinárodní nevládní organizace založené vroce 1968 vŘímě, zabývající se globálními problémy) se staly otázky kvality života též velmi zajímavým sociologickým apsychologickým problémem. Vposledních letech přibývá vevropských zemích průzkumů kvality života, realizovaných různými institucemi (mezi mnoha dalšími jsou vliteratuře často citovány výsledky šetření evropské nadace Eurofound) za účelem porovnání kvality života vzemích EU imimo ně.

Vymezení pojmu kvalita života

Přes až explozivní nárůst publikací věnovaných kvalitě života dosud nebyla dosažena shoda vplauzibilní definici, co vlastně kvalita života je. E. Dragomirecká aC. Škoda (1997a) uvádějí, že kvalita života je definičně vymezována pomocí jiných používaných pojmů, stanovena výčtem, charakterizována znakem, který je pro ni považován za podstatný nebo objasňuje vzájemnou souvislost těchto znaků. Lze souhlasit stěmito autory, že kategorie kvality života spíše než na jednoznačném teoretickém základu leží vprůsečíku mnoha soudobých tendencí asměrů, což má za následek velkou rozmanitost snah ji definičně vymezit. Různá pojetí avymezení kvality života se odlišují ivmíře subjektivity– objektivity. Velmi nejednotné je vymezení kdalším pojmům, např. životní úroveň, dobrý život, štěstí, životní spokojenost, osobní pohoda, well-being, naplněnost potřeb, realizace životních cílů atd. Pojetí kvality života se různí nejen sohledem na jednotlivé vědní disciplíny ateoretická východiska, ale ivzhledem kúčelu měření či výzkumu. Setkáváme se jak sširokým pojetím kvality života, tak sjeho zúžením na jednu oblast (např. dotazník Quality of School Life). Vněkterých studiích může být kvalita života chápána především vsouvislosti se spokojeností snaplněním potřeb anebo fungováním jedince. Jindy se může kvalita života nemocných zaměňovat (či redukovat) za míru spokojenosti pacienta či klienta sposkytovanou péčí.

Včeském písemnictví je problematice kvality života věnována kromě řady podnětných dílčích prací J. Křivohlavého (2001, 2004, 2007 atd.), J. Mareše (2005, 2006, 2007), K.Hnilici, E. Dragomirecké,C. Škody adalších autorů, jež pro omezený rozsah našeho textu nelze uvést in extenso, též rozsáhlá mezioborově koncipovaná monografie J. Payna akol. (2005). Psychologický pohled na problematiku kvality života zde reprezentují mj.příspěvky K. Hnilici, K. Balcara aJ. Křivohlavého, sociologický pohled příspěvky H.Hnilicové, H. Janečkové aE. Křížové, filozofický pohled příspěvky M. Bednáře, J.Payna, S.Žáka amedicínské pohledy příspěvky (kromě již uvedených) např. práce C.Drbala, V. Bencka, O. Slámy aj. Vdalších pracích byl též postupně studován vliv změn odehrávajících se ve světě práce na kvalitu života (Dušková, Dvořáková, Svobodová, 2006).

Další podobně koncipovanou, ikdyž méně rozsáhlou přehledovou prací kotázkám kvality života je informačně velmi bohatá publikace H. Vaďurové aP. Mühlpachra (2005). Ve slovenském písemnictví se, kromě řady rovněž velmi podnětných dílčích publikací D. Kováče, V. Bačové, J. Džuky, P. Babinčáka, G. Bianchiho adalších, nedávno objevila rovněž rozsáhlá aobdobně, ikdyž poněkud šířeji zaměřená práce editovaná V. Bačovou (2008). Je tedy zřejmé, že ivčeském aslovenském odborném písemnictví problematika kvality života již delší dobu vyvolává značnou pozornost. Vneposlední řadě je třeba připomenout, že vroce 2003se vPraze konala 10. výroční konference Mezinárodní společnosti pro výzkum kvality života (ISOQOL), které se účastnili odborníci ze 41 zemí.

Vněkterých dalších sociologických pracích, např. vpráci M. Potůčka (2002), se objevuje názor, že postupně rostoucí zájem okvalitu života je možno chápat jako součást humanistického paradigmatu modernizace. Počátky této tendence lze podle Potůčka nalézt již vBrezinského práci zroku 1967, vymezující pojetí technotronní společnosti, mezi jejíž charakteristiky patří mj. kromě již postupně překonávaného materiálního zabezpečení lidského života také růst zájmu ojeho duševní rozměr, kvalitu života včetně důrazu na pozitivní charakteristiku lidského prožívání, pocitu bezpečí, trávení volného času atd.

Vedle odborné sféry je kvalita života také termínem všedního dne aobjevuje se ivběžném jazyku. Pro jedince je kvalita života důležitou adiskutovanou hodnotou, která funguje jako zdroj motivace. Ztohoto pohledu je kvalita života vždy subjektivní ado značné míry se jedná oentitu nesnadno kvantifikovatelnou.

Zvýše uvedených okolností vyplývá, že téma kvality života je svou povahou interdisciplinární, má historický, politický, ekonomický, filozofický kontext, jakož ikontext medicínský, sociální, psychologický avneposlední řadě ietický avzhledem krozsáhlosti publikačních aktivit aempirických šetření na tomto poli se jedná otéma obtížně přehlédnutelné auchopitelné. Vliteratuře se již dokonce objevují inámitky proti nadměrnému užívání tohoto pojmu vedené různými autory zpozic teoretických, koncepčních, metodologických, výzkumných ietických. Např. Leplége aHuntová (1997) kritizují, že chybí jasné koncepční východisko pro měření kvality života vmedicíně.

Vrozsáhlém referenčním rámci kvality života tvoří do určité míry samostatné kapitoly problematika výzkumu kvality života, tvorba teoretických koncepcí, vývoj hodnotících instrumentů (obecných ispeciálních, které by poskytovaly spolehlivé avalidní výsledky abyly dostatečně citlivé na změny), transformace již existujících dotazníků aškál do dalších jazyků, realizace pro praxi relevantních studií měřících kvalitu života různých populačních souborů apředevším transfer získaných výsledků do společenské aklinické praxe. Problematice kvality života je věnován časopis Quality of Life Research, který vychází od roku 1992.

Sledování kvality života

Měření kvality života zahrnuje širokou oblast. Kirby 1994 (in: Dragomirecká, 1997a, cituje Dragomirecká, 2007) rozlišuje měření kvality života ze tří perspektiv:

• jako objektivní měření sociálních ukazatelů vtermínech možností, bariér azdrojů okolí, jako je zdraví, bezpečí, vzdělání, stabilita rodiny apod.);

• subjektivní odhad celkové spokojenosti se životem;

• subjektivní odhad spokojenosti vrůzných oblastech života; sem bývají řazeny: fyzický stav, fungování, (např. ischopnost sebeobsluhy), prožívání, vztahy, prostředí, trávení volného času atd.

Vsoučasnosti řada autorů nepovažuje ukazatele prvního typu, jako je bezpečí, vzdělání, stabilita rodiny apod., za součást kvality života, ale za faktory, které ji mohou ovlivňovat. Je známo, že některé charakteristiky tohoto typu ovlivňují kvalitu života jen částečně, ato tehdy, pokud klesnou pod určitou minimální hranici, např. hranici chudoby (Dragomirecká, 2007).

Kvalita života se uplatňuje jako kritérium při měření úrovně obecné populace, klinických souborů ajejich rozličného vzájemného porovnávání, detekce potřeb ajejich naplnění urůzných subpopulací, spokojenosti sposkytnutými službami aintervencí avneposlední řadě při zjišťování individuální spokojenosti jedince. Měření kvality života má neopominutelné etické aspekty, vyvolává řadu otázek avykazuje též mnohé metodologické problémy (např. Starquet, Hays, Fayers, 2000).

Snahy otřídění indikátorů ahodnoticích nástrojů používaných kměření kvality života se vodborné literatuře vyskytují opakovaně ajsou vedeny scílem zpřehlednit celou širou oblast. Problémem je velké množství metod idělicích kritérií (např. dle toho, komu jsou určeny, kdo hodnocení provádí, jaký je výstup atd.). Výsledkem je, že žádné zdělení není jednoznačně vyhovující aněkteré metody lze zařadit ido více skupin. Časté je rozlišení podle osoby hodnotitele, zda je to druhá osoba (externí hodnocení) nebo jedinec sám, event. kombinace předchozích dvou typů metod. Značné rozdíly souvisí sužitím kvantitativní či kvalitativní metodologie. Setkáváme se jak se škálami adotazníkovými metodami, tak svýsledky zfocusgroup ajiných diskusních skupin ise zpracováním písemných výpovědí osob.

Studie měřící kvalitu života jsou obtížně srovnatelné, neboť se týkají rozsáhlých souborů obecné populace, různě početných souborů klinické populace (vněkterých případech isnízkým počtem respondentů) avzájemných srovnání různých populační souborů nebo klinických subpopulací. Rozsah publikovaných komparativních studií je mimořádný. Zájem je soustředěn např. na určitou věkovou kategorii (děti, studenti, adolescenti, senioři atd.) nebo na soubory osob surčitým specifickým problémem či charakteristikou (přistěhovalci, nezaměstnaní, somaticky či psychicky nemocní, handicapovaní atd.). Obvykle bývá také sledován rozdíl vkvalitě života udaného vzorku mezi pohlavími. Často je problematika vztažena kmíře spokojenosti svýznamnou oblastí– udětí se školou, udospělých sprací, unemocných sposkytnutou léčbou či jinou intervencí.

1.1.2Kvalita života ve vztahu ke zdraví, její měření ahodnocení

Oblasti kvality života vztahující se ke zdraví

Samostatným okruhem problémů vrámci výzkumu otázek kvality života se postupně stala též oblast kvality života vztahující se ke zdraví (health-related quality of life– HRQOL). Souvislost HRQOL sřadou výrazných trendů vposledních desetiletích vrozvinutých zemích je evidentní. Patří sem stárnutí populace, změny vmorbiditě anárůst chronických onemocnění, ale izměny vchápání zdraví anemoci, posun od výlučné orientace na nemoc knemocnému jedinci ajeho subjektivnímu prožívání ikomplexnějšídefinování zdraví (nikoli jako pouhé nepřítomnosti nemoci).Vpozadí stojí ivýrazný pokrok vmoderní medicíně, kdy díky novým léčebným postupům alékům se nepochybně prodlužuje délka života (nejen obecně, ale idélka přežívání uřady závažných diagnóz), ale léčba zároveň vyvolává mnohé etické otázky týkající se kvality života nemocných osob. Objevují se úvahy omíře zatížení nemocného náročnou léčbou, otom, nakolik je nový terapeutický postup skutečně pro pacienta přínosným, život zkvalitňujícím, nejen mechanicky čas prodlužujícím. Hledisko hodnocení léčebného postupu tak není vsoučasnosti pouze kvantitativní, ale ikvalitativní– zda anakolik přináší zlepšení kvality života nemocného. Tento výrazný současný trend souvisí ise zaměřením na pozitivní charakteristiky života pacientů, včetně chronicky avážně nemocných osob. Vtomto kontextu lze hovořit oposilování zdraví, zlepšení zdraví ivnemoci. Uchronických onemocnění, kdy nemoc je sice léčitelná, ale není vyléčitelná, lze subjektivně vnímanou kvalitu života pojímat jako základní kritérium hodnocení terapie. Posuzování kvality života vstupuje ido plánování dalšího léčebného postupu arozhodování při alternativní volbě terapie. Sledování kvality života je dnes již standardní součástí farmakologie, testování aregistrace nových léků.

HRQOL byla charakterizována jako hodnota připisovaná životu modifikovanému postižením, funkčním stavem, vnímáním, sociálními příležitostmi atd., které jsou ovlivněny nemocí, poruchou, zraněním nebo jejich léčbou. Toto pojetí vymezili mj. Patrick aErickson vroce 1988, později pak vněkterých dalších publikacích (1993) adále např. Anderson, Aarson aWilkin (1993). Podobně někteří další autoři vymezují HRQOL ve smyslu tělesných, duševních asociálních domén zdraví, jež jsou ovlivňovány osobními vjemy, zážitky, očekáváními apřáními každého člověka (Testa, Nackley, 1994; Testa, Simmonson, 1996). Pro HRQOL je klíčové uvědomění si rozdílů mezi skutečným zdravotním stavem avnímáním ahodnocením tohoto zdravotního stavu. Jinak řečeno: subjektivně prožívaná kvalita života nemocného jedince není zcela závislá na jeho skutečném klinickém stavu. Kvalita života obecně akvalita života vsouvislosti se zdravotním stavem se samozřejmě překrývají, přesto má HRQOL svá specifika atato oblast se stala samostatně avelmi dynamicky se rozvíjející disciplínou smnoha subdisciplínami.

Měření ahodnocení kvality života jedinců

Leplége aHuntová (1997) se ve svém přehledovém článku staví poměrně kriticky knástrojůmzjišťování HRQOL akonstatují, že kvalitu života odvozujeme zmnožství ukazatelů, znichž mnohé vypovídají oživotě, ale nic neříkají ojeho kvalitě. E. Dragomirecká aC.Škoda (1997b) podávají výčet následujících otázek vsouvislosti směřením kvality života nemocných osob:

1. Je možné měřit kvalitu kvantitativními metodami?

2. Jaký typ veličin měřit? Původní snaha zjišťovat kvalitu života pomocí objektivních dat byla vystřídána orientací na subjektivní výpověď jedince.

3. Co vlastně koncept kvality života zahrnuje? Lze ho chápat jednorozměrně aztotožnit sživotní spokojeností (life satisfaction) či osobní pohodou (well-being), nebo je vhodnější komplexní pojetí?

4. Jak kvalitu života zjišťovat? Je vhodné registrovat nepřítomnost symptomů, nespokojenost, nebo jsou nějaké pozitivní ukazatele? Je lepší pracovat sglobální úrovní kvality života, nebo sprofilem?

Zjišťování kvality života slouží kposouzení efektivity nejrůznějších intervencí (nejen terapie), méně často ke zmapování problémových okruhů apotřeby takových zásahů urůzných skupin obyvatelstva. Kvalita života je přednostně sledována usomaticky azejména chronicky nemocných osob, kde má také výrazně delší výzkumnou tradici, zatímco uduševně nemocných stojí tato oblast na určitém okraji zájmu. Obecné metodologické problémy provázející měření kvality života jsou uduševně nemocných spojeny sdalšími nejednoznačně řešenými otázkami, včetně etických. Na samém počátku je stále ještě kladena otázka, zda vůbec anakolik je smysluplné sledovat kvalitu života duševně nemocných, zda jsou tito nemocní schopni hodnotit kvalitu života sami za sebe, nebo je třeba se obrátit kdruhým osobám. Mají to být pomáhající profesionálové, anebo rodinní příslušníci? Nakolik je patrný souhlas mezi různými posuzovateli ajaké jsou faktory rozdílných nálezů? Podrobně jsou zde diskutovány specifické charakteristiky těchto osob ajejich vliv na validitu odpovědí při vyplňování hodnoticích instrumentů kvality života. Nejčastěji jsou zmiňovány: možné chybění náhledu na psychické potíže, přítomnost psychiatrických symptomů, především symptomů deprese, event. mánie, snížené schopnosti koncentrace, kognitivního deficitu, vliv psychofarmakologické medikace, akutního stavu, nízké spolupráce pacienta atd. Pozornost je věnována iměření kvality života rodinných příslušníků pečujících oduševně nemocné blízké osoby. Vpsychiatrii je diskuse kolem objektivních versus subjektivních ukazatelů kvality života duševně nemocných stále aktuální.

Katschnig (2006) uvádí následujících pět doporučení pro měření kvality života upsychiatricky nemocných:

1. Všude tam, kde je to možné, užít tří hodnoticích nástrojů– zperspektivy nemocného, členů rodiny nebo přátel aprofesionálů.

2. Do instrumentů měřících kvalitu života zahrnout ipoložky týkající se psychopatologie azjištěné korelace sledovat sohledem na tyto položky.

3. Rozlišit ahodnotit tři komponenty kvality života:

a) subjektivní well-being;

b) fungování vkaždodenních aktivitách asociálních rolích;

c) podmínky života (materiální, sociální včetně sociální opory).

4. Rozdílné životní domény by měly být hodnoceny odděleně (multiarea assessment) sohledem na okolnost, že vjedné životní doméně může být jedincova kvalita života vynikající, zatímco vjiné podřadná.

5. Zhodnocení změn vkvalitě života by mělo být vsouladu srozdílnou rychlostí těchto změn vrůzných oblastech.

Přehled realizovaných šetření, publikovaných hodnoticích nástrojů ivýznamných odborníků ztéto oblasti přesahuje charakter izaměření této práce. Zmíníme vdaném kontextu jen A. F. Lehmana (1983), který se věnoval výzkumu kvality života osob se závažným achronickým psychickým onemocněním (především schizofrenií) aje také autorem řady hodnoticích nástojů (Quality of Life Interview, Schizophrenia Care and Assessment Program Health Questionnaire). Významné přehledové práce publikovali vposledním období např. F. Holloway aCarson (2002) apředevším H. Katschnig, H.Freeman aN.Sartorius (eds.), editoři rozsáhlé práce Quality of Life in Mental Disorders zroku 2006. Vtomto kontextu se vliteratuře setkáváme spojmem severely mentally ill, který vsobě zahrnuje kromě určitých diagnostických kategorií isociální disabilitu.

Včeském písemnictví se této oblasti dlouhodobě věnovali či věnují mj. E. Dragomirecká, C. Škoda, L. Motlová, E. Libigerová, H. Müllerová adalší.

Výzkumná aktivita išíře publikovaných, především zahraničních studií je ipřes uvedené metodologické nesnáze vysoká. Postupně byla vytvořena řada metod sloužících ke zjišťování úrovně HRQOL. Jejich vývoj začal v70. letech, ale širší užití se datuje až později, přibližně od počátku 90. let minulého století. Vzásadě se používají řízené rozhovory nebo sebeposuzující škály adotazníky. Zdrojem informací ometodách zjišťujících kvalitu života je databáze PROQOLID, kterou provozuje MAPI Research Institute (Mezinárodní výzkumný ústav pro měření kvality života). Uvedená databáze je mimořádně obsáhlá, metody jsou vní charakterizovány aroztříděny dle řady kritérií.

Nejčastěji používanou metodou jsou dotazníky, které bývají vliteratuře většinou členěny do dvou základních skupin:

1. Dotazníky obecné, zaměřené na obecnou kvalitu života vztahující se ke zdraví. Mezi typické příklady lze zařadit např. dotazníky Short-Form Health Subject Questionnaire (SF-36), Nottigham Health Profile (NHP), Sickness Impact Profile, EuroQoL, WHOQOL-100 aWHOQOL-BREF, WHOQOL-OLD, Subjective Quality of Life Analysis (SQUALA). Pro děti je určen např. dotazník Pediatric Quality of Life Questionnaire (PedsQL, nejnovější 4.verze), KINDL adalší.

2. Dotazníky zaměřené na zjišťování kvality života upacientů surčitým konkrétním onemocněním (duševním či somatickým).

Obecné, generické dotazníky se zaměřují na celkové poškození zdraví, event. dopad léčby hodnocené zpohledu nemocného. Dovolují srovnání souborů nemocných srůznými chorobami nebo posouzení zdravotního stavu uvzorku celé populace, jsou však málo citlivé na změny zdravotního stavu.

Specifické metody jsou konstruovány nahodnocení kvality života vázané na specifické onemocnění, eventuálně na specifické podmínky či určitou léčebnou intervenci (disease-specific, trial-specific nebo treatment-specific). Jsou cíleny na konkrétní apředem definovanou populaci, která splňuje dané podmínky (diagnóza, stadium nemoci, typ terapie atd.) aod těch se pak odvíjí ioblasti či dimenze sledované dotazníkem. Specifické dotazníky jsou zaměřeny na konkrétní chorobu, na její projevy ana projevy dopadu či vedlejších účinků léčby. Orientace je na klíčové oblasti adimenze konkrétně touto nemocí ovlivněné. Oblasti, které nejsou nemocí ovlivněny (nebo se to alespoň předpokládá), bývají vynechány. Některé ztěchto metod jsou konstruovány velmi detailně, sohledem na podrobné sledování např. nežádoucích účinků léků či nároků léčebného režimu. Výhodou je jejich vysoká citlivost, omezením nemožnost srovnání sobecnou populací či jiným klinickým souborem.

Příslušný dílčí skór je vyjádřitelný vpodobě profilu kvality života, součtem všech dílčích skórů je možno vyjádřit celkový skór kvality života. Česká verze dotazníku byla validizována E. Dragomireckou.

Přístupy kvýzkumu kvality života

1. Tělesný stav, zdraví.

2. Psychický stav, psychická pohoda, well-being, oblast prožívání.

3. Sociální vztahy.

4. Prostředí, zaměstnání, každodenní aktivity, ekonomická situace.

• Byly vyvinuty interkulturně, v15 oblastních centrech po celém světě.

• Kladou důraz na vnímání ahodnocení jedince (berou vúvahu isubjektivní hlediska včetně vyjádření spokojenosti).

• Jsou výsledkem systematického dlouhodobého vývoje.

• Kzákladní formě lze připojit „speciální moduly“ ke zjišťování HRQOL pro migranty, uprchlíky, pacienty snádorovým onemocněním, HIV/AIDS atd.

Tyto nástroje obsahují šest základních domén ajejich indikátorů:

1. Fyzická stránka (života)– indikátory: energie aúnava, bolest adiskomfort, spánek aodpočinek.

2. Psychická stránka (života)– indikátory: představa tělesného schématu (image) avzhledu, negativní apozitivní afektivita, sebehodnocení, sebeúcta, myšlení, učení, paměť, pozornost.

3. Stupeň samostatnosti– indikátory: mobilita, schopnost vykonávat každodenní činnosti, závislost na lékařské péči, práceschopnost apracovní kapacita.

4. Sociální vztahy– indikátory: osobní vztahy kdruhým, sociální opora, sexuální aktivita.

5. Životní prostředí– indikátory: finanční (disponibilní) zdroje, svoboda, pocit fyzického bezpečí, zdraví asociální péče, možnost získávání informací akompetencí, fyzikální prostředí, doprava.

6. Spiritualita– indikátory: religiozita, osobní přesvědčení (WHO, 1999).

1. Životodárnost prostředí– vystihuje dobré životní podmínky, zvl. zhlediska ekologů nebo sociologů.

2. Životaschopnost individua– vystihuje vnitřní životní potenciál člověka, zvl. zpohledu psychologie, medicíny abiologie.

3. Užitečnost života– vystihuje přínos lidského života zhlediska vyšších hodnot, přesahujících jeho vlastní existenci.

4. Radost ze života– vystihuje především subjektivní ocenění života.

1. bazální, existenční;

2. invidivuálně-specifickou, civilizační;

3. kulturně-duchovní.

• somatický stav;

• psychické fungování vnormě;

• funkční rodina;

• materiálně-sociální zabezpečení;

• životodárné okolí;

• základní způsobilosti pro přežití.

1. Being– podstata lidské existence, subdomény:

a) fyzická existence (fyzické zdraví, výživa, pohyb, osobní hygiena, oblečení acelkový fyzický vzhled);

b) psychologická existence (duševní zdraví aadaptace, poznávání– kognice, prožitky aemoce, sebeúcta, sebepojetí, sebekontrola);

c) spirituální existence (osobní hodnoty, osobní standardy, spirituální přesvědčení).

2. Belonging– vztahy ksociálnímu prostředí, subdomény:

a) fyzikální začlenění (domácnost, práce/škola, sousedství, komunita);

b) sociální začlenění (blízké osoby, rodina, přátelé, spolupracovníci, sousedé akomunita);

c) komunitní začlenění (přiměřený příjem, zdravotní asociální služby, zaměstnanost, vzdělávací programy, programy pro volný čas, události ačinnosti vkomunitě).

3. Becoming– rozvoj sebe sama, dosahování osobních cílů, nadějí aaspirací, subdomény:

a) praktický seberozvoj (domácí činnosti, placená práce, školní adobrovolnické činnosti, dosažitelnost zdravotních asociálních potřeb);

b) rozvoj volnočasových aktivit (činnosti podporující arozvíjející relaxaci aomezování účinku stresu);

c) osobní růst (činnosti podporující udržování nebo zdokonalování znalostí, vědomostí aschopností, adaptace na změnu).