Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Jiří Tůma, Ph.D., prof. PaedDr. Milada Krejčí, CSc., prof. PhDr. Václav Hošek, DrSc.

Kniha vznikla ve spolupráci s Vysokou školou tělesné výchovy a sportu PALESTRA, spol. s r.o.

SPIRITUALITA WELLNESS

Hlavní autor: doc. PhDr. Jiří Tůma, Ph.D.

Spoluautoři: prof. PaedDr. Milada Krejčí, CSc., prof. PhDr. Václav Hošek, DrSc.

Recenze: prof. PaedDr. Pavol Bartík, Ph.D., PhDr. Anna Galovičová

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2018

Cover Photo © depositphotos.com, 2018

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 6977. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Fotografie v knize prof. PaedDr. Milada Krejčí, CSc.

Počet stran 120

1. vydání, Praha 2018

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

Vydání této knihy bylo podpořeno v rámci interního projektu vědy a výzkumu VŠTVS PALESTRA, P/VSP/171/N „Spiritualita wellness“, a zároveň Grantovou agenturou České republiky v rámci projektu GAČR ID 17-25710S „Základní výzkum změn rovnováhy seniorů“.

The monograph has been supported by the internal science and research project VŠTVS PALESTRA, P/VSP/171/N “Spirituality of wellness”, and by the Czech Science Foundation – project GAČR ID 17-25710S “Basic research of balance changes in seniors”.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2134-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-2133-5 (pdf)

ISBN 978-80-247-2893-3 (print)

Poděkování

Děkujeme všem, kteří nám byli nějakým způsobem nápomocni při psaní této knihy, zejména pak sponzorům, bez nichž by nemohla být vydána. Docent Tůma děkuje spoluautorům za profesionální přístup ve vědeckovýzkumném základu předložené knihy a zároveň za to, že se v tomto ohledu mohl mnohému přiučit. Profesor Hošek si váží především zaujaté iniciativy spolupracovníků v oblasti neprávem zanedbávaného tématu spirituality speciálních činností. Čím většímu okruhu lidí bude toto téma zpřístupněno, a dosáhne se tak jeho pochopení, tím lépe. Profesorka Krejčí děkuje zejména Ludmile Vackové a jejímu manželovi Pavlu Vackovi za klidnou atmosféru v jejich domě v Kanadě, kde mohla svoje texty dokončit, i za Pavlovy obrazy, které mnohé připomněly. V neposlední řadě je třeba poděkovat kanadským rackům a jejich chechtání, které zaznívalo od moře pod oknem Vackových, kde se tato kniha také tvořila.

Nekonečnosti i dočasnosti života je možné se zasmát.

Úvod

Žijeme v době narůstajícího zájmu o nejrůznější aspekty spirituality ve vztahu k lidskému zdraví. Zároveň zažívá již od roku 2000 velký rozmach fenomén wellness. Ve vztahu k podpoře zdraví se zdá zbytečným rozlišovat mezi náboženstvím a spiritualitou. Náboženské hodnoty by měly mít hluboce duchovní odezvu v lidském životě. V současné aktuální společenské situaci a postmoderním způsobu života má ale náboženství vzhledem k podpoře zdraví člověka zúžený potenciál, který souvisí s politickým směřováním náboženských proudů. Náboženství prezentuje realizaci vztahu s božstvím, kdy primární složkou je posvátnost a sakralizace. Z toho důvodu se v předložené publikaci, po základním historicko-sociálním vymezení náboženských souvislostí se životním stylem člověka a jeho zdravím, orientujeme na zdůraznění duchovního základu wellness, kdy náboženské hodnoty a sakralita mohou být mimo působení wellness, zatímco duchovnost by měla být vždy vnitřním aspektem wellness aktivit. Pro hlubší pochopení spirituálních aspektů wellness aktivit se zaměřujeme také na duchovní zdraví jako na jeden z hlavních cílů edukační činnosti wellness specialistů.

Téma duchovnosti a spirituality ve wellness vyžaduje hlubší rozbor a následnou syntézu. V české odborné literatuře bylo toto téma zkoumáno s rostoucí frekvencí a intenzitou od přelomu do 21. století spolu s iniciativami přijetí světového programu Zdraví 21 a spolu s deklarací a přijetím definice wellness WHO v roce 2000. Pojmy duchovní a spirituální jsou v českém jazyce synonymy a lze je používat promiskuálně. „Duchovnost“ znamená latinsky spiritus a označuje navíc také „dech“ a „vzduch“, což jsou nezbytné báze pro existenci člověka. Kvalita dýchání a kvalita ovzduší hraje v podpoře zdraví člověka klíčovou roli.

Zaměřováním pozornosti na dech lze snadno přejít k uvědomění si vlastní existence ve všední každodennosti, a tím dále ke korekci životních hodnot etických i estetických, k humánnosti v lidské komunitě ve smyslu ecce homo a k uchopení smyslu života. Toto propojení je jistě možné bez jakéhokoli spojení s náboženstvím. Můžeme říci, že uvedené propojení je člověku dáno faktem lidského zrození spolu s potenciálem rozvoje moudrosti a humánnosti. Bohužel současný konzumní životní styl spoluvytvářený propracovaným systémem svádění člověka k závislostem a potřebám různého druhu v zájmu obchodního zisku omezuje a odcizuje člověka, vychyluje ho z rovnováhy bio-psycho-sociálních dimenzí, čímž dochází k různým zdravotním problémům. Samotným duchovním problémem je pak mrzutý pocit nesvobody, omezování, který může vést člověka až k rezignaci nebo naopak k atakům suicidním či rasovým, náboženským, politickým aj.

Návrat k wellness, a tím k postupnému duchovnímu zotavování bývá pozvolný. Stav wellness je založen na rekreaci, kdy re znamená znovu a creo utváření harmonie a rovnováhy, především se sebou samým, a tedy zotavení od odcizení sebe sama i od ostatních, včetně odcizení se od přírodního environmentu. Transformace self směrem k bio-psycho-sociální a zejména duchovní rovnováze je v oblasti wellness umožněna mnoha různorodými metodami zahrnujícími zdánlivě nespirituální prvky, jako je pohyb, uvolnění, voda, potrava. Právě prostřednictvím těchto mnohdy velmi jednoduchých metod se ale znovuobjevení autenticity stává základem ozdravení. Tím nastává žádoucí posun ke stavu, který je nazýván wellness.

autoři

1Cíl, hypotéza a metodologická východiska

Milada Krejčí

Předložená odborná kniha je výstupem výzkumných projektů P/VSP/171/N PALESTRA a ID 17-25710S GAČR, řešených autory v metodologické podobě jednorázové transformace vstupů (vědecké informace o spiritualitě a wellness, o prostředí, kde jsou tyto fenomény uplatňovány, o vývojových trendech ve společnosti) uspořádaných do cílených etap, úkonů a koordinovaných činností. Kritériem naplnění projektů byly reálné cíle a jasné atributy vycházející z aktuální situace, ve které se právě společnost nachází, s perspektivou vize do roku 2030, neboť v tomto horizontu jsou dostupné predikce a analýzy dopadů tzv. globálních megatrendů, viz např. zpráva WEF (World Economic Forum), Ženeva 2016 aj.

Hlavní cíle a hypotéza předložené knihy

■Provést stručné historicko-sociální vymezení religiozity a hlavních náboženských směrů ve vztahu k podpoře zdraví člověka a jeho životnímu stylu.

■Vymezit duchovní potenciál fenoménu wellness jako základní objekt zkoumání.

■Orientovat se na spirituální stimuly, incentivy, pobídky s hypotézou, že náboženské hodnoty a sakralita mohou být mimo působení wellness, zatímco duchovnost by měla být vždy vnitřním aspektem wellness aktivit.

Z hlediska metodiky zkoumání uvedených jevů byly zvoleny a uplatněny metody analýzy, syntézy, indukce a dedukce s vyústěním do metody zakotvené teorie ve smyslu studia konceptu jako hlavní kategorie (Scott, 2017) a dále příčinné a operační myšlení. Kontinuálně v procesu řešení projektu byl autory brán zřetel na hysterezi, kdy v rámci zkoumání sociálních fenoménů je zdůrazňován význam historických souvislostí pro studium současných jevů a jejich predikci v budoucnu.

Kniha vznikla jako výsledek propojení profesionálního zázemí Vysoké školy tělesné výchovy a sportu PALESTRA, na které je od roku 2013 realizován magisterský studijní program „wellness specialista“, spolu s výsledky zúročení vlastní odborné přípravy autorů, jejich mnohaletých výzkumů a konečně úsilí o hledání spojitostí wellness s kulturní tradicí a s globalizovaným vývojem společnosti.

2Klasické pojetí spirituality jako religiozity

Jiří Tůma

Při sčítání lidu, domů abytů vroce 2011 zaznamenal celkový podíl věřících opětovný pokles oproti roku 2001, ato na počet 2 175 087 věřících vČeské republice, tj. 20,6 % obyvatel našeho státu. Naproti tomu 3 612 804 obyvatel České republiky uvedlo, že jsou „bez náboženské víry“ (tj. 34,2 %). Počet obyvatel ČR hlásících se křímskokatolické církvi poklesl vroce 2011 na 1 083 899 (tj. 10,9 %). Druhou největší církví je Českobratrská církev evangelická, kníž se přihlásilo 51 936 občanů, adále Církev československá husitská, ke které se přihlásilo 39 076 občanů České republiky. Ještě nižší podíl věřících zaznamenala pravoslavná církev spočtem 27 053 členů, příznivci judaismu čítali 15 071 asvědkové Jehovovi 13 027, církev bratrská, respektive křesťanská společenství vykazovaly 10 000 věřících. Za zajímavý fakt lze považovat, že 707 649 občanů naší země se označilo za „věřící bez příslušnosti knějaké církvi“ (ČSÚ, 2011).

Vminulých isoučasných dobách se vyjadřování náboženských pravd projevovalo různými způsoby, často dokonce iválkami. Vyskytuje se ovšem několik skupin, které nazírají na problematiku smyslu života různě. Jedna skupina říká, že život smysl má. Jinou skupinu tvoří lidé, kteří tvrdí, že život adějiny nemají žádný smysl, aspatřují ho jen jako slovní obrat bez určitého významu. Další skupina tvrdí, že život má smysl tehdy, když člověk tento účel naplní. Existují iskupiny, jež zastávají názor, že smysl života do dějin vkládá svět, tedy něco mimo člověka. Takový význam může existenci člověka dávat jeho práce nebo věda. Poslední skupina hledá svůj směr mimo dějinný rámec amimo prostor ičas. Tito lidé jsou přesvědčeni, že smysl života jim může poskytnout transcendence viděná vetablovaných náboženstvích (Adorno, 2001; Kenny, 2004; Frankl, 2002).

Orientace na tomto „duchovním tržišti“ se pro člověka komplikuje asvoboda je pro něho základní charakteristikou lidské existence (Kenny, 2002). Zatímco tzv. „svoboda-od“ je snaha být nezávislý (na rodině, lidech, společenských institucích apod.), „svoboda-k“ je odpovědností vůči lidem, environmentu atd. „Svoboda-k“ je dobrovolné podřízení člověka vůči zavedeným zákonům aje propojením setablovaným řádem (zejména náboženstvím), legislativním systémem azároveň je zpětnou vazbou „svobody-od“.

Důležité vosobnostním aduchovním rozvoji takového člověka jsou pak hodnoty (tvůrčí, zážitkové, postojové), které platí obecně. Opravdový hodnotový duchovní zážitek, který jedince uspokojí, mohou poskytnout inová náboženská hnutí, jež leckdy reagují na požadavky jedinců lépe než etablovaná náboženství (Adorno, 2001).

Náboženské hodnoty se nedají vněkterých případech předpokládat, přesto dochází ke konvertitě bez ohledu na věk, pohlaví, vzdělání aj. Je tomu pravděpodobně tím, že lidský život se uskutečňuje nejen vradosti, ale iv utrpení, které člověk vnitřně přijme, ale zároveň se adaptuje kurčité víře.

Osud vživotě jedince se nedá nikterak předpovídat, má ovšem dimenze biologické, psychologické isociologické. Spiritualita jedince vyžaduje jeho svobodu, jelikož zmíněné dimenze nemohou determinovat člověka ajeho chování (nemohou ho zbavit jeho svobodné vůle arozhodování). Člověk iv negativním prostředí, které razantně omezuje svobodu rozhodování, je schopen utvářet svou náboženskou spiritualitu. Hodnotový systém není měřitelný. Život přináší situace kprověření etiky daného člověka, kdy mezi hodnotami musí volit. Tehdy musí zvážit volby ztráty azisku ve svém osobnostním iduchovním rozměru. Ať už se člověk rozhodne jakkoli, má volnost přijmout minulost fakticky, nebo se zní poučit (Frankl, 2005).

Vtomto kontextu je možné hovořit také opozitivním vlivu náboženské víry na zdravotní stav člověka, na kvalitu života ajeho smysl. Ztohoto pohledu je obhajoba avíra vBoha správná, neboť utváří něco důležitého, kčemu člověk smysluplně vživotě směřuje. Člověk na vyskytnuté životní otázky, na důležitou otázku smyslu života reaguje tím, že odpovídá na své každodenní bytí. Křivohlavý (2001) uvádí, že víra totiž nepochybně pomáhá najít smysl tam, kde je člověk vystaven mnohým otázkám apochybnostem.

Neměl by se ptát, ale je naopak tázán. Odpovědí člověka je pak přebírání zodpovědnosti, vníž je smysl lidské existence. Lidskému životu je možné dát smysl prací, zážitkem, ale irealizací hodnot akaždodenních lidských potřeb. Tabulka 1 ukazuje stručný přehled nejrůznějších potřeb člověka amožností, které nabízí jejich možné naplnění vírou.

Tab. 1 Přehled potřeb člověka ajejich naplnění (Dolista, 2004)

Potřeba

Naplnění

někam patřit (společenství, parta aj.)

náboženská komunita, přátelství, vztahy

být přijímán jako osobnost (prosadit se)

obdiv (love bombing)

ulehčit vodpovědnosti za své rozhodování

jasné vedení, vzorce chování

altruismus (pomoci druhým)

služba, charita

založit kvalitní rodinu

doporučení pro dokonalou rodinu

poznávat, vědět víc, vzdělávat se

studium, semináře, meditace, vyšší vědomí

zdravý život (životospráva, wellness, ekologie)

zásady zdravého života vsouladu spřírodou

touha po moci

možnost růstu vhierarchii

ovlivnit osud ve svůj vlastní prospěch

metody, techniky, principy jeho ovládání

orientace vnepoznaném (magickém)

možnost prožít, porozumět či je ovládat

zasloužit si své spasení, nalézt smysl života

úkoly aúkony kplnění

zbavit se stereotypu

tvůrčí přístup vdenním životě

nespokojenost skonzumem

seberealizace, alternativní životní styl

Náboženská spiritualita může pomoci řešit smysluplnou cestou problémy, jež člověk chápe buď jako akutní, nebo chronické. Mezi problémy, které je možné charakterizovat jako akutní, patří osobní, rodinné či společenské tragédie, nemoci, živelné pohromy, smrt blízkého člověka, rozvod, dále pak změny zaměstnání, bydliště či školy. Jako chronické problémy označujeme např. různé komplexy (rasy, náboženství, nadřazenosti), osamocenost, dlouhodobé nemoci, únavu avyčerpání, stres, znechucení zjiných oblastí života, nefungující rodinu, nespokojenost skonzumní společností současnosti.

Náboženské myšlenky pomáhají při nesnadném duchovním hledání, při řešení problémů, které člověka obklopují. Duchovní náboženský zážitek napomáhá prožít pocit naprostého bezpečí, ztratit komplexy. Náboženskými pravdami lze víru transformovat ve zkušenost, vodpovědi na všechny otázky, ve vyplnění pocitu prázdnoty, který bývá vhedonistické konzumní společnosti pociťován palčivě. Náboženská sugestibilita je přirozenou vlastností lidské psychiky reagovat na vnější podněty apřejímat je bez nutnosti kritického hodnocení. Záměrnou sugescí lze docílit, aby objekt tohoto působení přejal některé duševní děje, zvláště emoce anázory, ato přímo bez vlastní kritiky nebo jiného duševního zpracování. Intenzita sugesce je ovlivněna několika faktory: osobnostmi obou stran (sugerujícího apřijímajícího) anejrůznějšími vnějšími faktory.

Vliv přenosu je sugestivnější, je-li podán duchaplnými frázemi, nenutícími kpřemýšlení, vtipnými přirovnáními, důvěryhodnou osobou, zníž vyzařuje silné vlastní přesvědčení ověci, kterou předkládá, anavíc jej dokáže podepřít emočně strhujícím řečnickým přednesem. Pokud je společnou myšlenkou či zájmem spojeno více lidí, zesiluje se unich jejich sugestibilita, ato především ve smyslu společné myšlenky (ideje), která je jim předkládána. Mezi účastníky takové skupiny nastává změna vmyšlení, zvláště ve směru zvýšení sugestivnosti, nastupuje davové myšlení řídící se zákony davové psychologie. Při ní se uplatňují spíše srozumitelné, jednoduché společenské sklony ainstinkty anaopak se tlumí individuální diferencované vlastnosti získané výchovou ivzděláním. Vystupuje více společná emotivita skupiny, zpočátku bez vlivu intelektových složek, kdežto sebeovládání, smysl pro odpovědnost, altruistické sklony, přijaté zásady, společenské způsoby izkušenosti mají vliv na společné myšlení ajednání jedinců. Společné skupinové smýšlení nabývá převahy nad individuálním. Lákavé může být „prodloužení dětství“ ve smyslu odpovědnosti někoho jiného za „moje rozhodování“. Stupeň synteticky konvenční víry, který vypracoval americký sociolog James W. Fowler, úzce souvisí stímto tématem. Podle Fowlera (2007) počátek této víry je vobdobí kolem 15–17 let arozvoj pokračuje vletech mladé dospělosti. Ktomuto stupni dochází především rozšířením sociální perspektivy avývoje formálních myšlenkových operací. Rozšířený přehled ho dostává do mnoha různých vztahů, často konfliktních zájmů. Víra by měla syntetizovat toto široké spektrum do smysluplných souvislostí, aposkytnout tak jednoznačnou orientaci. Potřeba jedince získat ucelený, propojený náhled na svět vytlačuje vše negativní, co by mohlo tento náhled ohrozit. Utváří si tak jednoznačné ucelené hodnotové soudy. Člověk jedná tedy podle toho, co od něho očekávají lidé, kteří jsou pro něho významnou autoritou. Také podle víry člověk hledá svůj obraz světa az něho vyplývající hodnoty. Jednání konformně přizpůsobuje tomu, co od něho náboženské společenství očekává. Etablovaná náboženství vytvářejí různá prostředí, kde lze dosáhnout víry na synteticky konvenčním stupni. Lze sem řadit širokou škálu sportovních avolnočasových klubů organizovaných vrámci církevních institucí. Zde se může změnit náhled člověka na život. Synteticky konvenční víra může být nahrazena vírou na dalším stupni, ato vírou individuálně reflexní. Stupně bývá dosaženo před koncem mladší dospělosti, zpravidla po 30. roce, ještě později či vůbec. Okolí je pro jedince sice významné, vědomí vlastní identity přestává být na ostatních lidech závislé, získává svobodu azdravý náhled. Pohled zideologie se mění na citlivější soudy reálného světa (Vojtíšek, 2007).

Je nutné si uvědomit, že člověk se přizpůsobuje vzniklým společenským vzorcům avztahům, že již od narození své chování upravuje aformuje své vlastnosti vinterpersonálních vztazích, které jsou důležité pro originalitu avýstavbu osobnosti. Člověk je si sám sebe vědom nikoli nahodile, ale především na základě postojů svého prostředí vpodobě sociální skupiny, vníž se nachází. Stává se sám sebou tím, že přejímá vzorce společnosti prostřednictvím příkazů izákazů. Současně platí, že evoluce společenských norem, hodnot či víry svým způsobem odráží astanovuje změny probíhající vosobnosti. Tento princip má pro pochopení procesu vstupu, bytí. Jedním ztémat je, že víra na základě vědomostí anových zkušeností obohacuje rozhled jedince (dalajláma, 2015). Významné místo vprůběhu získávání zkušeností aschopností jedince může hrát inápodoba (např. vpodobě obřadů). Imitační učení, založené pouze na pozorování, nemusí vždy mít odraz vaktuálním chování, přesto však může být jednou zforem manipulace jedince. Vidíme, že jedinec během své existence je postupně včleňován do řady sociálních vztahů, struktura jeho osobnosti je vneustálém vývoji od velmi jednoduchého chápání souvislostí až po složité systémy. Abychom mohli zcela objasnit nově nastolený ráz procesu konverze, musíme včlenit do života jedince pojem „pozice, role“. Jednotlivé role na sebe vážou určitou formu společenského očekávání, kdy prostřednictvím misijní činnosti je jedním zúkazů jasné příslušnosti iodhodlání člena. Člen potvrzuje příslušnost knáboženství tím, že se učí vykonávat jistou sociální roli, ze které má celé uskupení malý či velký prospěch (např. rozdávání propagačních materiálů na veřejných místech apod.).

Komplexně lze postoj společnosti avíry vidět zpohledu, že náboženství je dosahováno vazbou vytvoření určité víry ulidí, kde víra je chápána jako objekt poznání (Novak, 2015b). Tato vazba je oboustranná apřináší člověku pocit uspokojení. Jistota takové vazby je základním předpokladem pro vývoj člověka irozvoj způsobilosti avykonávání určitých rolí. Ztohoto hlediska může být náboženství chápáno jako proces, pomocí kterého mohou být předávány komponenty kulturního rámce (např. hodnotové orientace, etiky, víry). Příchod náboženství sprvky kulturních rámců zúzemí, na kterých vznikly, je příchodem na nová území právem považovaná za nová, nerespektovaná, alternativní, zvláštní, kde prvky jejich norem (např. stravování, oblékání, urbanizace, vyznávání víry, výchova dětí, učení) se neshodují skulturou dané společnosti (Novak, 2015a).

Utváření náboženské víry může souviset sduševní energií člověka, jak ji definoval pro jednotlivé dimenze bytí již Sigmund Freud za použití známých označení „id, ego asuperego“. Ego se řídí principem reality. Převádí požadavky id do praktických způsobů naplňování potřeb tak, že stanovuje povahu avhodnou dobu uplatnění náboženských pocitů. Ego je racionální, působí na vědomé úrovni, zvažuje činy ajejich následky (Plháková, 2006).

Vnitřní náboženské konflikty, jež vznikají mezi biologickými potřebami jedince, tedy vrstvou id anáboženskými normami reprezentovanými dimenzí superega, jsou potlačovány amohou být příčinou bio-psycho-sociální nerovnováhy, vkrajním případě iporuchy, nemoci.

Podle Eysencka (2008) člověk žije třemi projevy (somatické – mentální – spirituální), které se navzájem prolínají atvoří neoddělitelný celek. Somatické projevy jsou chápány vkontextu tělesného zdraví, saturování primárních potřeb apod. Mentální aspirituální projevy jsou chápány jako realizace vitality, pozitivních emocí, vybalancování napětí, vyrovnanost. Nenaplněním těchto tendencí vzniká napětí afrustrace, naopak naplnění vede kuspokojení aslasti. Spirituální projevy vrcholí vhodnotách, jakými jsou víra, odpovědnost. Jankovský (2003) navrhuje pro jednotlivé stupně existence člověka užívat pojmy „pud, prožívání, reflexe“ pod souhrnným názvem „vědomí“, neboť člověk myslí, cítí azároveň si vše uvědomuje (tab. 2). Podle Krejčí (2017) bylo toto pojetí známé již vdávném staroindickém konceptu antahkarana (vyšší vědomí), kdy funkcemi antahkarany jsou man – mysl, buddhi – rozum, čitta – jasnozřivost aahamkára – ego.

Tab. 2 Vrstvy bytí člověka (Jankovský, 2003)

dimenze spirituální

superego, reflexe, duch

dimenze psychická

ego, prožívání, duše

dimenze biologická

id, pud, tělo

Zdůvodu ochrany ega před jeho nárůstem apřed egoistickými ohrožujícími myšlenkami či přáními, která vyvolávají úzkost, člověk mnohdy nesprávně uplatňuje opatření vpodobě tzv. obranných mechanismů, jako je vytěsnění, sublimace, agrese, regrese afixace. Naproti tomu náboženství areligiozita by měly vést kpokoře abio-psycho-sociální rovnováze. Vsouvislosti stím je potřebné uvést Freudovu teorii osnech, ve které tvrdil, že sny dávají jasný vhled do nevědomých přání osoby, že sny jsou splněním nevědomých přání. Vkaždém snu jsou pozůstatky uplynulého dne spojující se snevědomím. Sny mají svůj zjevný (manifestní) askrytý (latentní) význam. První znich je srozumitelný jedinci, který měl sen, druhý je otázkou, kterou musí rozluštit terapeut (Hunt, 2006).

Podle Freuda je víra vBoha iluzorním naplněním touhy po otci, který vyřeší všechny problémy, na něž člověk sám nestačí. Podle Freuda je tato touha infantilní, iracionální ana vědomé úrovni zapomenutá (vytěsněná), proto si nejsme vědomi psychologického základu své víry vBoha. Vpodstatě však jde ovztah malého dítěte kotci, který je viděn jako všemocný akterý snadno prohlédne každý pokus oklamat ho. Bůh je ovšem nevyhnutelně oidipovský otec. Člověk kněmu zažívá ambivalentní vztah jako kmocnému ochránci azároveň jako ktomu, kdo svými zákazy stojí vcestě našim pudovým přáním. Strach apocit viny, primárně nevědomý airacionální (proto tak mocný), sekundárně vykládaný církevní doktrínou, to jsou podle Freuda mocné kořeny etablovaných náboženství (Říčan, 2002).

Freud považoval sny za královskou cestu do nevědomé mysli. Věřil, že plní funkci strážce našeho spánku aže jejich nejdůležitějším úkolem je vyplnit nevědomá přání, která by mohla snícího ve spánku rušit. Sny ovšem musí pracovat „chytře“, aby se proti nim nepostavil cenzor vpodobě vědomé kontroly, morálky aetiky, které by vzbudily kritické „Já“. Jelikož člověk mívá itaková přání, za která by se styděl, nebo by si je dokonce nikdy vůbec nepřiznal, je výklad sice komplikovanou záležitostí, ale stojí za to se nad ním zamýšlet. Sen mívá mnohdy nejhlubší smysl právě tam, kde se zdá nejzmatenější. Freud předpokládal, že sny umožňují nově zpracovat konfliktní materiál života amají vztah ke spiritualitě.

2.1Základní charakteristiky etablovaných náboženství

Uchopit fenomén etablovaných náboženství je velmi obtížné. Vjistém ohledu svou podstatou jsou to společností uznaná, zavedená, respektovaná náboženství. Jsou vymezená velmi silně historicky akulturně – hinduismus, buddhismus, judaismus, křesťanská kultura neboli katolictví, pravoslaví, protestantismus akonečně islámská kultura neboli sunité, šíité atd.

Zajímavým termínem vsouvislosti scharakteristikou etablovaných náboženských směrů je bigotnost, kdy se jedná očasto přehnaně pobožnou apřitom kjiným postojům netolerantní osobu či určitý postoj. Nejedná se oreligiozitu, ale oúzkostné dodržování jejích forem. Podle Ottova slovníku naučného (2003) je bigotní člověk ten, který: „…si příliš zakládá na vnějších projevech náboženských amenší příkazy náboženské úzkostlivě koná, ale nešetří vnitřní zbožnosti, důležitějších předpisů náboženských, jmenovitě spravedlnosti alásky kbližnímu“. Sakralizace znamená vtomto kontextu proces posvátného rázu acharakteru. Vznikají tak např. posvátné předměty, jimž se přisuzují nadpřirozené vlastnosti apod.

Už nejstarší archeologické nálezy dosvědčují, že lidé vždy cítili bytostnou potřebu uctívat někoho, kdo je vyšší, mocnější asilnější než oni. České slovo „náboženství“ můžeme zřejmě chápat jako myšlení „na Bohu stojící“. Latinský pojem religio, jenž se objevuje smalou úpravou vřadě evropských jazyků, je patrně odvozen od slovesa religiere, které vsobě kromě jiného skrývá ivýznam „na něco připevnit“. Náboženství je pokusem přijít na kloub odvěkým otázkám spojeným slidskou existencí (kdo jsem? proč tu jsem? kam jdu?).

Německý bohoslovec Schleiermacher definoval náboženství jako „cit závislosti“. Je to vědomí, že chtě nechtě stojím vnějakém vztahu ke skutečnosti, jež mě zcela přesahuje ana níž jsem závislý. Masaryk (1934) vyjadřuje bytostnou potřebu jedince „na něčem nebo na někom viset“ lapidární otázkou: „Hřebík, nebo Bůh?“ Zde se dostáváme kvlastnímu jádru celého „problému náboženství“. Člověk má totiž o„neznámém“, jehož moc amoudrost může vidět pod hvězdným nebem, vkráse přírody isám vsobě, své představy. Chce se tohoto tajemství zmocnit, zpřístupnit si je astáhnout tak trochu na svou úroveň. Náboženství je vustavičném pokušení Boha „vlastnit“, ovládnout jej adonutit ktomu, aby dělal to, co si přeje člověk. Německý filozof Buber (1997) si jednou posteskl, že „nic nedovede zkreslit boží obličej víc než náboženství“. Pravil tak na základě dějinných zkušeností. Ani dnes se nejedná jen ominulost. „Náboženská nenávist, vybíjející se vatentátech fundamentalistů iv bojích celých etnik, píše krví aslzami naše moderní dějiny“ (Buber, 1997). Člověk se snaží za každých okolností vytvářet něco, sčím se identifikuje, co chce uctívat ana čem postaví smysl svého života. Zbožští cokoli – hokejové mužstvo, populární zpěváky apod. Lidé hledají smysl života asvůj přesah, také pravdu ajistotu, na něž je možné se zavěsit. Nicméně stabilita těchto „hřebíků“ je velmi pochybná. Atak se za čas začne hledat hřebík nový alepší (Rejchrt, 1995).

Pod termínem náboženství je chápána společná víra osob spojených vírou kurčitému projevu božství, ve které věří. Ve světě existuje několik velkých náboženských směrů zhlediska počtu věřících az hlediska jejich historického významu. Tradičně se označují odborným výrazem „etablovaná (světová) náboženství“. Mají značný politický vliv vrůzných částech světa. Náboženství lze definovat také vznikem výjimečného zážitku, daru, něčeho, co si nelze koupit, co je důležité svou vysokou hodnotou, cenné avnitřně odměňující.

Ze strany společnosti proto nestačí jenom analyzovat statistické údaje opočtech náboženství apostupném získávání jejich členů, ale je třeba se zamyslet, co způsobilo tento často nečekaný nárůst rozdílných náboženských hodnot. Právě zde se projevují zásadní odlišnosti pojetí náboženských idejí mezi rozdílnými řády, ať je vidíme vrozdílném projevování náboženské víry, na otázce šancí abariér nebo při analýze dodržování etických hodnot vurčité společnosti (Lenzi, Stokl, 2014). Současně je nutné si uvědomit, že společnost je okolním vlivům dosti otevřena tak, že příchod ipůsobení náboženství nejsou tragicky vytlačovány, jako to vidíme na územích, kde převládá jeden náboženský systém ařád (např. svět islámu). Existence rovného náboženského vyznání je předpokladem úvah onáboženské svobodě. Ovšem záruka svobodného výběru arovného práva na soukromé vyznávání víry je problematizována vírou převažujícího etablovaného náboženství (např. hinduismu, buddhismu) ihistoricky na určitém území (Lechner, Gabriel, 2009). Jsou zde vidět některé zajímavé aspekty konfliktu náboženství aspolečnosti:

■problém práva na demokratické vyznání víry, ato samostatně, nebo skupinově (zákon č. 40/2009 Sb.)

■problém vlivu primárního sociálního prostředí na možnosti vlivu religiozity

Perceptivní hledisko

Sociologické hledisko

Hledisko křesťanské teologie

Náboženství

Table of Contents

Poděkování

Úvod

1 Cíl, hypotéza a metodologická východiska

2 Klasické pojetí spirituality jako religiozity

2.1 Základní charakteristiky etablovaných náboženství