Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tamara Cenková, Dana Češková L., Vlaďka Fischerová K.

Grafologie v poradenské a terapeutické praxi

Co lze vyčíst z písma druhých

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4237. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Švec

Zhotovení EPUB Antonín Plicka

Kresby Miloš Fischer

Vydání 1., 2011

© Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Illustration © MUDr. Pavel Žáček

ISBN 978-80-247-2920-6 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-7360-5 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7819-8 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Děkujeme životu, že nás svedl dohromady. Děkujeme osudu za všechny dary i nezdary, které nás potkaly. Děkujeme svým rodinám za jejich lásku a toleranci k našim nedokonalostem. A v neposlední řadě děkujeme našim přátelům a klientům za jejich důvěru.

S vděčností Tamara Cenková, Dana Češková L., Vlaďka Fischerová K.

Úvod

Kniha Grafologie v psychoterapeutické a poradenské praxi je nástavbou a volným pokračováním knih Grafologie a Grafologie pro personalisty a manažery. Kniha Grafologie, která nyní vychází již potřetí a ve druhém rozšířeném vydání, je základní učebnicí, tedy jakýmsi slabikářem. Poté vznikla ve volné návaznosti druhá kniha, která je svou odborností zaměřena na profesní svět a osloví především manažery, personalisty, obchodníky a odborníky z oblasti rozvoje lidských zdrojů.

Touto, v pořadí již třetí knihou, se naše autorská dvojice obohatila o třetí spoluautorku a zároveň i naší učitelku v oblasti psychoterapie, doktorku Tamaru Cenkovou. Všechny tři nás spojuje především přátelství, které prohloubila a upevnila společná poradenská práce, a dala tak vzniknout i této knížce.

Knihu jsme psaly s úmyslem čtenáře lehkou povídkovou formou zasvětit do tajemného světa podvědomí, do hlubin lidské psychiky a také do schopnosti dobré komunikace a důležitosti pochopení druhých. Pokusily jsme se tedy o jakousi biblioterapii. Do jaké míry se nám naše záměry podařily uskutečnit, můžete posoudit jen vy, čtenáři. Doufáme, že vám příběhy z naší poradny pomohou.Třeba naleznete odpověď i na váš problém nebo změníte úhel pohledu na situaci či si uvědomíte další souvislosti a návaznosti. Dosti často tomu také bývá, že přes příběhy druhých lidí si vyřešíme i kus svého života.

Všechny uvedené příběhy jsou pravdivé, jen mírně pozměněné, v zájmu zachování terapeutické etiky – tedy zachování tajemství a anonymity našich klientů.

Každý příběh je doprovázen zběžným grafologickým rozborem a typologií s odborným výkladem.

Každý příběh doplňuje stručný popis obličejových či tělesných struktur. Typologie obličejových struktur, která je v příbězích použita, hledá souvislosti mezi tím, jak člověk vypadá, jaký má temperament, povahu a způsob myšlení. Snaha o roztřídění lidí do určitých „škatulkových“ typů je pradávná a sahá až do dob Hippokratových, tedy do období 460–380 př. n. l. Klasické typy temperamentu vytvořili dva řečtí lékaři Hippokrates a Galenos (129–200 n. l.), kteří na základě pozorování objevili podstatné souvislosti psychických rysů. K jednotlivým typům přiřadili různé tělní šťávy, jako je krev (sangvinik), žluč (cholerik), černá žluč (melancholik) a hlen (flegmatik), které podle nich ony typy charakterizovaly. Další velmi známou typologií je Jungova typologie, jež třídí lidi do dvou základních skupin a dělí je na extroverty a introverty podle toho, jakým způsobem čerpají energii. Velmi zajímavá je též Kretschmerova konstituční typologie. E. Kretschmer byl německý psychiatr a při své práci zjistil podobnost a souvislost mezi typem psychického onemocnění a tělesnou konstitucí – tedy stavbou těla pacienta. Například zjistil, že převaha schizofreniků (rozpad osobnosti) mívá astenickou (útlou, hubenou) stavbu těla a lidé s cyklofrenií (chorobné střídání depresivní a manické nálady) převážně pyknickou (podsaditou, obtloustlou) stavbu těla.

Strukturová typologie rozčleňuje osoby na základě určitých tělesných rysů, struktur a podrobně se zaměřuje na struktury obličeje. Tato typologie vychází z předpokladu, že temperament osobnosti se vepíše do tváře. Jak myslíme, tak vypadáme. A jak myslíme, tak píšeme. A tyto dvě souvislosti postihuje naše kniha. Více o typologiích ve vztahu k písmu naleznete v samostatné kapitole Neverbální komunikace a strukturování typologie – str. 125. Je možné, že vás v tuto chvíli napadne, zda typologie jsou skutečně stoprocentní. A zda se lze spolehnout na strukturovou typologii. Žádná typologie nám nezaručí stoprocentní pravidlo. Snad je to i dobře, protože pak by už v životě nebyla žádná překvapení, smazala by se ta úžasná lidská individuálnost a originálnost. V praxi se někdy setkáme i s tzv. popíráním struktury. Popírání struktury může být na psychické rovině spojeno s popíráním určité povahové vlastnosti, kterou u sebe nechceme vidět, a tak jí jednoduše popřeme, popřípadě mohou zafungovat i jiné zcela individuální psychické mechanismy. Popírání struktury tedy jednoduše znamená těch zbylých pár procent výjimky, kdy zcela neplatí popsané souvislosti psychiky a vzhledu.

„Jak myslíme, tak vypadáme, jak myslíme, tak píšeme.“

Každý příběh uzavírá pohled grafologa na základní grafologické znaky rukopisu aktérů příběhu. Co je vlastně grafologie? Grafologie je psychodiagnostická metoda, která dokáže v širokém záběru zmapovat strukturu a dynamiku osobnosti pisatele. Tedy jak myslíme, tak píšeme a v písmu se naše osobnost odráží stejně tak, jako například v našem chování či vzhledu.

Poznáte podle pohybu, držení ramen, rychlosti a ráznosti kroku, dynamiky či ochablosti pohybu druhého člověka, zda je spíše rázný a rozhodný nebo úzkostný a nejistý. Písmo je zafixovaným pohybem. Je tedy možné i z písma vysledovat, jaké vlastnosti a schopnosti pisatel má. Výhodou grafologie je, že neklade na testovanou osobu takové časové nároky jako například psychologické testy, nad nimiž testovaný často stráví i několik hodin a jejich výstupy postihují jenom určitou část struktury osobnosti testovaného. Druhou výhodou je, že se pisatel nemůže připravit na určitý druh testu a skutečně zůstává při psaní a kreslení sám sebou, ve své přirozenosti. A konečně další výhodou je i to, že na základě grafologického rozboru lze vytvořit kompletní psychologický profil pisatele, a to téměř s 80% validitou, což je opravdu vysoké procento. Grafologie se používá nejen v terapeutické, ale rovněž v poradenské praxi (například za účelem sebepoznání) nebo ve firemní praxi (např. u výběrových řízení, formování týmu či plánování profesního rozvoje a kariérního růstu).

Jak již bylo výše řečeno, grafologie je diagnostická metoda. Může nám ukázat a diagnostikovat určité problémy, ale zde její možnosti končí. Pokud chceme problematiku vyřešit, lze jen doporučit následnou terapii. Jedny z mnoha možností jsou například grafoterapie, psychoanalytická či behaviorální terapie, dále individuální, rodinná a partnerská terapie atd. Různými technikami a metodami je možné uvolnit stresy, deprese a fobie, únavový syndrom, syndrom vyhoření, napravit specifické poruchy učení, chování a soustředění u dětí i dospělých, řešit psychosomatiku a životní krize, či poradit v oblasti rozvoje osobnosti i kariérního růstu apod.

Při terapeutické a poradenské práci je účinné přistupovat ke každému klientovi naprosto ojediněle, neboť jinak to ani při práci s lidmi nejde. Každý z nás je totiž neopakovatelnou individualitou. Nemůžeme zde doporučit nějakou výjimečnou univerzální terapeutickou techniku, protože žádná taková není; neexistuje všespasitelná metoda, která by pomohla všem. Jediné, co lze popsat jako univerzální postup, jež se nám osvědčuje, je, že do terapie zapojujeme všechny dostupné možné metody, techniky a znalosti, své schopnosti, klasické i alternativní cesty – tedy vše, co urychlí „léčbu“ samotnou u každého konkrétního jedince.

Přístup terapeutů ke klientům vystihuje rčení, které u nás v poradně zlidovělo a jejímž autorem je Tamara Cenková: „Když klientovi pomůže, že budu stát na hlavě a přitom pádlovat ušima, tak to udělám.“ Snažíme se tedy, aby naše práce byla co nejefektivnější a hlavně trvalá a klidně „pádlujeme i ušima.“

Příjemné čtení

Autorky budou rády za každou vaši reakci. Kontakt na ně naleznete na www.poradna.com.

1. příběh: je doma pohoda?

Pracovala jsem s jejich synem Pavlem. Přišel za mnou s dlouhodobým problémem. Měl epilepsii a jeho záchvaty se projevovaly formou petit mal, což znamená krátkodobé ztráty vědomí, které někteří pacienti umí zvládat, ale mohu například způsobit neštěstí v případě, že pacient řídí auto. Než jsme spolu začali pracovat, měl denně až 10 těchto záchvatů. Podařilo se nám ve spolupráci s ošetřujícím lékařem snížit počet záchvatů na jeden až dva denně.

Oba jsme měli z tohoto úspěchu velkou radost, ale při psychoterapiích jsem měla pocit, že nám někdo naši práci mírně řečeno narušuje a že Pavel je tímto působením značně zneklidněn.

Když jsem získala Pavlovu důvěru, řekla jsem mu, že by bylo vhodné promluvit o pochybnostech a vůbec o nějakém problému, který přede mnou tají.

Začal se svěřovat a vyšlo najevo následující. Matka ho neustále od práce na sobě, tedy od psychoterapií, zrazuje. Má pocit, že pokud mu s epilepsií nemohou pomoci lékaři, nějaká psycholožka to nedokáže už vůbec.

„Víte, vždy, když od vás odejdu, cítím, že opravdu vše dokážu zvládnout. Přijmu to, že mozek není nic jiného než počítač a že já tam mám základní program nevyléčitelné epilepsie. Jsem přesvědčen, že s vaší pomocí změníme tento pomatený program. Ale okamžitě, jak přijedu domů, matka začne říkat, že ztrácím jenom čas a utrácím zbytečně peníze. Zase mně do mého počítače vloží další pochybnost. A tak se jenom zmítám v pochybnostech. Chci vám věřit a chci věřit i sám sobě, jenomže matka vždy vše tak rozvrtá, že zase ztratím chuť dál na sobě pracovat.“

Když jsem se zeptala, proč si myslí, že se matka tak chová, jeho odpověď byla velmi jednoduchá: „Čemu matka nerozumí, to popírá. Stejným způsobem se chová k otci. Denně jsou u nás naprosto zbytečné hádky. Všechno jsou to dohady o ničem. Neumí se poslouchat, a tak si každý jede na svém písečku a já mezi nimi vlaji jak prapor ve větru. Myslím si, že i toto přispívá k mým problémům. Nikdy si jako dítě nepamatuji, že by u nás byl klid, jaký měl například v rodině kamarád. Moc rád jsem k nim chodil. Jeho rodiče se nehádali a v rodině byla pohoda. Teď, když se s odstupem času na celou situaci dívám, v té rodině bylo porozumění a hlavně tolerance k názorům jiného. Tam si každý mohl říci, co chtěl. Moc se mi to líbilo. Víte, teď si uvědomuji jednu základní věc, ano to je ono! U nás byl klid jenom tehdy, když jsem dostal záchvat. Dokonce si pamatuji, to mně bylo asi 5 let, když jsem dostal svůj první záchvat. Naši se zase strašně hádali. Kvůli tomu, že otec se chtěl dívat na nějaký fotbal a matka chtěla, aby jí pomáhal v domácnosti. Otec se jí nejdříve velmi trpělivě snažil vysvětlit, že se celý týden těší na to, jak se bude dívat v sobotu po celotýdenní dřině na fotbal, jak si dá pivo a nikam nebude muset jet. Nebude řídit, byl v té době šofér z povolání, dá si nohy na horu a bude v klidu. Matka mu začala něco vyčítat. Přesně si nepamatuji, co mu to vyčítala, ale zaznělo tam i to, že celý den sedí v tom svém autě a jenom si vozí zadek a ona musí celý den běhat, protože pracuje v obchodě. Jak se tak hádali a já jsem je poslouchal, dostal jsem velký strach. Nevím z čeho, ale jenom si pamatuji, že se ten strach stupňoval a já na chvíli ztratil vědomí. Jenom jsem stačil něco vykřiknout. Za určitou dobu jsem se probral, najednou bylo ticho a u mě stáli oba rodiče a nehádali se.

Druhý den jsme šli s matkou k lékaři a ten po různých vyšetřeních udělal závěr, že mám epilepsii a nasadil mně léčbu. Jenomže se stalo to, co nyní chápu. Léky nemohly zabírat, protože já jsem dostával záchvaty vždy, když se naši hádali a nebo v podobných situacích, které mě nějak ohrožovaly. Konečně tomu rozumím. Ale to znamená, že by se měli léčit taky naši, že?“

Jeho vhled do celé situace byl úžasný a já jsem se ho zeptala: „Myslíš si, že bychom rodiče dostali ke mně na kus řeči? Jsem přesvědčena o tom, že jim budu umět některé věci vysvětlit.“ Pavel se zamyslel a kývnul hlavou. Pokračovala jsem: „Víš, Pavle, pochopila jsem, že jsi jim mnohokráte říkal, aby se nehádali, že ti ubližují, ale oni tě neslyšeli. Třeba uslyší mě, až jim některé věci vysvětlím. Možná až pochopí, proč se každý z nich chová takovým způsobem, přestanou se hádat.“

Domluvili jsme se s Pavlem, že jim řekneme, že je potřebuji poznat, aby se naše terapie posunula a krok dál. Očekávala jsem, že každý rodič je schopen pro zdraví svého dítěte udělat ledasco. Můj předpoklad byl správný.

Rodiče přijeli. Otec se pohodlně usadil v pohovce a matka seděla jenom tak na krajíčku. Vypadala, jako by byla stále na odchodu. Pavla jsem poslala do čekárny a začala jsem ze široka vysvětlovat, že velmi často se nemoc rozvine jako únik před nějakou situací, kterou nejsme schopni zvládat. Vysvětlovala jsem, že každý organismus se v zátěžových situacích projevuje jinak a že u Pavla se mohla rozvinout epilepsie jako reakce na nezvládnutelný stres. Snažila jsem se jim vysvětlit, že Pavel je až příliš citlivý na podněty z vnějšku a klidně může nepřiměřeně reagovat na některé jejich diskuse. Nechtěla jsem použít to, co mně o nich řekl Pavel.

Otec stále pololežel, poloseděl v sedačce a v klidu poslouchal. Matka různě poposedávala a bylo vidět, že by nejraději poradnu opustila. Ale nešlo to, měla uvařený čaj a já jsem vedla svůj monolog. Najednou se otec probral ze své letargie, otočil se ke své ženě a povídá: „Já jí to řeknu, já už jí to konečně řeknu.“

Matka okamžitě zpozorněla, začala se vrtět a se zvednutým obočím povídá: „No, klidně, klidně jí to řekni, ale to s tím stejně nesouvisí.“

Chvíli jsem očima těkala z jednoho na druhého, ale do tohoto rozhovoru jsem nezasahovala. Byla jsem velmi zvědavá, jak celá diskuse dopadne.

Otec se zvedl a povídá: „Ano, hádáme se téměř denně. Ale jsou to jenom hlouposti. Už mě to všechno moc unavuje. Dvacet pět let stále stejná písnička. Já přijdu z práce, chci si odpočinout. Pro mě je odpočinek to, že si pohodlně lehnu, natáhnu nohy, dám si jedno pivo a čtu noviny nebo se dívám chvíli na televizi. Většinou to dlouho nevydržím a jdu něco dělat kolem baráku. To víte, kolem baráku je pořád co dělat. Já mám rád, když to všechno hezky vypadá. A to je kámen úrazu. Prostě dvacet pět let bojuji o to, abych si mohl v klidu po práci přečíst noviny a v sobotu se dívat na fotbal. Dvacet pět let každý den je to stejná písnička. Umíte si to představit? A vyvrcholením našich rozbrojů bylo to, že jsem se chtěl dívat jako většina chlapů na mistrovství světa ve fotbale. Těšil jsem se jako malý kluk. V sobotu si sednu konečně před televizi a ona běhá po pokoji, utírá prach, posunuje kytky, zalévá a hlavně se tam pořád nějak ‚divně‘ pohybuje. Z ničeho nic mi povídá, že nemá cukr a abych ho donesl. Tak dlouho otravovala, až jsem se naštval, práskl jsem dveřmi a odešel za chlapy do hospody, abych se mohl v klidu dodívat. Chápete to? Zdá se vám to normální, paní doktorko?“

Manželka se v průběhu jeho monologu snažila něco říct, ale manžel ji vždy utřel slovy. „Já už konečně musím někomu říct to, co mně děláš celý život a jak to otravuje naše soužití.“

Na můj dotaz, proč chtěla, aby manžel v sobotu odpoledne šel pro cukr a na co ho potřebovala, odpověděla naprosto „logicky“: „No, přece se nebude válet celé odpoledne u televize. Já jsem celý den na nohou a přijdu z práce a zase běhám a pracuji doma. Nepotřebuji se válet, jako on.“

Co jsem udělala? Jednoduché a jak srozumitelné. Udělala jsem jim velmi rychlý rozbor jejich základních vlastností.

Oba se chovali tak, jak je jejich přirozenost.

Začneme s tím, co manželce nejvíce vadilo. Manžel vždy, když přišel z práce, měl potřebu se natáhnout a hlavně dát nohy nahoru. Se svýma dlouhýma nohama se ale nemohl chovat jinak. K tomu, aby si odpočinul a přemýšlel nad uplynulým dnem, potřeboval „snížit“ těžiště, aby byl schopen vůbec nějaké analýzy. Lidé s dlouhýma nohama potřebují při přemýšlení sedět, být v klidu. Pokud mají hodně pohybu, nejsou schopni nic vymyslet. Stresuje je neustálý pohyb a všichni, kteří jsou schopni pobíhat a při tom mluvit.

Manželka je typ myšky všudybylky, neustále pobíhá po bytě a je velmi spokojená při svém pohybu a při tom, jak běhá, třídí si myšlenky a plánuje další den.

Manželské problémy se zmenšily v momentě, kdy jsem oběma vysvětlila, že každý z nich má jinou potřebu trávit volný čas a odpočívat. Hlavně pro manželku toto bylo poznání značně nové, protože přestala o svém manželovi tvrdit, že je lenoch.

Lidé s dlouhýma nohama nejsou lenoši, jenom potřebují pro myšlení mít těžiště co nejníže.

Lidé s krátkýma nohama nejsou „prudiči“, ale nechápou, jak někdo může sedět a nic nedělat, myslet pro ně znamená se pohybovat.

Typologie – Struktury:

Marta: Asi pětačtyřicetiletá žena s obočím zvednutým do oblouku, s očima u sebe, velkým horním rtem, úzkým mírně zahnutým nosem, silnější kůží a krátkýma nohama.

Bedřich: Muž s rovným obočím, očima mírně od sebe, úzkým horním i dolním rtem, s širokým nosem, silnější kůží a dlouhýma nohama.

Pohled grafologa

Podívejme se na písmo Pavla. V písmu se neprojeví časté rodinné bouřky, jichž je účasten, ale to, jak on je vnímá a prožívá. Nyní si povíme o jednotlivých zónách písma, abychom Pavlův rukopis lépe pochopili. Písmo si rozdělíme do tří zón.

Horní zóna zobrazuje to, co je obsahem nadvědomí, tedy duchovnost, myšlenky, fantazii a ideály. Patří sem všechna vysoká písmena h, k, l, t, d, f. Kolísání výšky těchto písmen vyjadřuje uplatňovací potřebu pisatele, který často vzešel ze skromných začátků, ale nároky na úspěšnost si stupňuje až nad své možnosti. Dolní zóna se svými písmeny g, j, p, y zobrazuje podvědomí, hmotu, pudy, sexualitu a tělesnost. Kolísání výšky těchto písmen o pisateli vypovídá, že je na těle i na duši unavený nebo má neuspořádaný život v pudové a afektivní oblasti. Střední zóna zobrazuje individuální denní vědomí, vlastní představu o sobě a přizpůsobivost pisatele. Když kolísá výška středních, tedy krátkých, písmen například a, e, i, o, u, m, n, r, s, z, tak kolísá pisatel sám ve své sebedůvěře od sebevědomí až k sebepodceňování se. Kolísavost výšky u těchto písmen také vyjadřuje schopnost vciťovat se. Empatie je úžasná schopnost, která nám pomáhá lépe rozumět lidem, vžít se do jejich pocitů.

Pavel se vžíval až příliš, což poznamenávalo nejenom jeho vlastní náladu spolu s vyrovnaností a schopností nadhledu. Ale buďte jako dítě v nadhledu, když se vaši nejbližší a nejmilejší každý den hádají a berou vám tím pocit bezpečí! Pavlova citlivá psychika se s touto pro něj nepřijatelnou situací vyrovnávala „útěkem mimo sebe“. Pavlovo úzké a velmi drobné písmo vykazuje zvýšenou úzkostnost a sklon k náladovosti, pečlivosti a přesnosti až pedantické.

Epilepsie v dospělosti vzniká většinou jako důsledek poúrazového, posttraumatického stavu, ale jelikož je dědičná, často se vyskytuje již v dětském věku, což mohou rodiče uspíšit u dítěte stresovým, uspěchaným nebo na dítě náročným prostředím podobně, jako se stalo v Pavlově případě.

Ukázka písma:

Horní zóna

Střední zóna

Dolní zóna

2. příběh: čajový obřad po česku a po japonsku

Moje klientka si velmi stěžovala na jednu ze svých dcer. Dcery byly dvojvaječná dvojčata. Janička byla mladší a Petra o něco málo starší.

Situace byla denně stejná. Maminka zadala stejné úkoly pro obě holčičky. Janina byla hotová velmi brzy, ale Petruška se s daným úkolem táhla, až to maminka většinou nevydržela a Petře vynadala. Každý úkol, který měla Petruška udělat, jí trval dvakrát třikrát déle než Janičce. Paní učitelka jejich chování charakterizovala tak, že každá je úplně jiná. Janičce stačí říct, co má udělat, a ona jde a úkol splní. Nepotřebuje popis, návod, jde rovnou k cíli. Pokud jí paní učitelka začne vysvětlovat postup, Janička dělá všechno možné, jenom aby už byla pryč. Působila nervózně. Paní učitelka tedy usoudila, že Janička je nevychovaná.

Naopak Petruška se jí moc líbila. Ta ji byla ochotna vyslechnout a nechala si přesně stanovit postup, jak má co udělat. Paní učitelka byla spokojená.

Petruška vždy potřebovala jasně znát průběh celého úkolu a potom přesně udělala to, co paní učitelka řekla.

To, co fungovalo ve škole, ale nefungovalo doma. Každá z žen měla k dětem jiný přístup.

Učitelka chtěla učit, a proto jí vyhovoval přístup Petrušky, protože si mohla vyzkoušet své pedagogické schopnosti. Petruška pro ní byla dítě, které jí vyhovovalo. Janička v jejích očích nerespektovala dostatečně její rady. Byla na vkus paní učitelky příliš samostatná.

Doma byla situace opačná. Matka se z pomalosti Petrušky mohla zbláznit, nedokázala pochopit, jak je možné, že jedna nepotřebuje „návod k použití svého mozku“ a druhá potřebuje podrobný popis, jak mozek vůbec zapnout.

Nejhorší na celé situaci je to, že obě děti byly velmi stresované. Jedna ve škole a druhá doma.

Chování obou bylo problematické, jedna měla problémy ve škole, druhá doma. Matka byla nešťastná z obou.

Co nevěděla paní učitelka a matka?

Ani jedna neznala povídání o čajovém obřadu. Evropský ranní „čajový obřad“ probíhá zhruba následovně: Voda se vaří a my v ní bleskem vymácháme čajový pytlík. Čaj je hotov, účel s vařením byl proveden.

Viděli jste někdy japonský čajový obřad? Jak pomalu a s úctou Japonci přistupují k vodě, k čaji a ke všem proprietám, které potřebují k přípravě čaje? Jak jsou zaměření na celý proces přípravy? Když je vidíte, tak vám najednou uniká cíl, pro něž jsou tyto pohyby prováděny. Vypadá to, jako když není důležitý cíl, ale cesta k němu. Že je důležitý proces přípravy a cíl má svůj vlastní čas. Až se k cíli dostaneme přes celý proces, který je potřeba se naučit, tak potom se můžeme napít.

Lidé, kteří mají posazeny oči velmi blízko k sobě, jsou typy, jež jsou zaměřeni na cíl. Vysvětlování postupu je unavuje, sami se snaží najít cestu, jak co nejrychleji přijít k cíli. Cíl je pro ně důležitý. Vaří čaj evropskou cestou.

Lidé s očima daleko od sebe jsou zaměřeni na postup. Postup je to, co je zajímá. Důležitá je pro ně cesta. Na vše mají svůj čas a stresují je ti lidé, kteří neustále někam chvátají, nejsou schopni si všimnout všech krás kolem. Pro ně je cíl v nedohlednu, ale vždyť je přece tolik krásných věcí po cestě za cílem. Proč je tedy minout? Vaří čaj japonským způsobem. Stačilo tedy mamince a paní učitelce vysvětlit rozdíl mezi holčičkami a klid se opět nastolil.

Všimněte si východních lidí a jejich kultur. Tam, kde je kultura velmi jemná, plná jemných nuancí, většina etnika má oči daleko od sebe. Tam, kde kultura nedovoluje příliš váhat, i písmo tomu odpovídá, mají lidé oči u sebe blízko.

Typologie – Struktury:

Děvčátka, dvojčata, kulaté obličeje, nosíky na horu, velké rtíky.

Petruška: Oči daleko do sebe.

Janička: Oči blízko u sebe.

Pohled grafologa

Děvčátka v tomto příběhu projevují rozdílný přístup k životu. Mají rozdílné i písmo. Jakým způsobem se budou těžce prokousávat či lehce klouzat životem, tak se bude vyvíjet i jejich písmo. Ten vývoj se nezastaví ani v době puberty, ani v době dospělosti, jak by se snad mohlo zdát, ale spolu s životními zážitky a zkušenostmi se bude spolu s nimi pozměňovat až do jejich stáří.

Možná vás teď napadá, zda se v jejich písmu za šedesát let ukáže, jaký život měly. Zda plný radosti a dobrodružství, nebo plný překážek a útrap. To nám písmo neprozradí, ale poví nám, jestli své životní potíže řešily s optimistickým nadhledem, nebo se utápěly v úzkostných obavách při každé nesnázi. Zda se rády obklopovaly lidmi, nebo jejich životním heslem byl nedůvěřivý odstup od druhých.

Ono není tak důležité, v jak těžké situaci právě jsme, ale jak ji vidíme, prožíváme, jak se právě chováme a jak nás poznamenají získané zkušenosti. Jistě znáte úzkostlivce s životem rovně hladkým jak dálnice a naopak pohodové usměvavce s životním batohem plným krupobití.

Dětské písmo, obzvláště na prvním stupni základní školy, prochází mnoha změnami. Když se podíváte na písmo své ratolesti v průběhu jednoho školního roku, uvidíte sami, jak hodně se mění. Hlavním kritériem by měla být čitelnost, nikoliv krasopisnost, protože se v něm odráží psychika dítěte. Písmenka malého sebevědomého optimisty budou velká, oblá – taková jako u Janičky z našeho příběhu. Její samostatnost a přemýšlivost se projeví trochu stojatým sklonem na rozdíl od její sestry Petrušky, která potřebuje vedení, je závislejší na soudech okolí, což se promítne do pravého sklonu. Méně si věří, takže píše drobnými písmenky, která se po napomínání ještě zmenší. Janička se nebude bát zasáhnout nějakou otázkou do výuky, možná tím i popuzovat některé učitele, zatímco Petruška bude jenom trpělivě naslouchat a bez otázek přijímat řečené a dodržovat přesné pokyny.

Ukázka písma

Pomalý a zrychlený rukopis

3. příběh: já nežárlím, já jen potřebuji vědět

Kateřina přišla do poradny celá utrápená. Moje otázka: „Tak, co ten Váš chlap?“ jí velmi zaskočila ahned odpověděla: „Jak to víte?“

Začala líčit příběh jejich manželství. Myslím si dle své zkušenosti, že je to velmi běžný příběh dvou lidí, kteří se před mnoha lety milovali. Ona byla malá křehká blondýnka, která umužů vyvolávala potřebu ochraňovat, aon byl chlap, který rád ochranu poskytne. Vzali se, měli děti, děti dorůstaly aběhem její mateřské dovolené se Pavel naučil pracovat přesčasově. Do tohoto jejich období vtrhla sametová revoluce aPavel si založil svoji vlastní firmu. Je to člověk, který byl zvyklý rodinu zabezpečit, apokud si vzal něco do hlavy, tak uměl jít za svým cílem, dokud ho nedosáhl. Firma ho vpočátku potřebovala celého, aproto jí věnoval všechen čas. Kateřina se zatím věnovala dětem. Měla pocit důležitosti, protože se vroli matky, paní domu apečovatelky našla. Jenomže čas běžel, firma se držela velmi dobře, děti rostly, nároky na jejich péči byly čím dál menší, až najednou Kateřina zjistila, že už je vrodině brána jenom jako pečovatelka.

Typologie – Struktury:

Pohled grafologa

Ukázka písma:

Velké písmo