Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Karel Paulík, CSc.

Psychologie lidské odolnosti

Text knihy byl zpracován v rámci výzkumu podporovaného GAČR č. 406/09/0726 s názvem „Zvládání zátěže mužů a žen“.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4101. publikaci

Odpovědná redaktorka Hana Vařáková
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Radek Krédl
Počet stran 240
Vydání 1., 2010

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Recenzovali:
doc. PhDr. Evžen Řehulka, CSc., Masarykova univerzita Brno
doc. Mgr. Peter Halama, Ph.D., Ustav experimentálnej psychológie SAV Bratislava

© Grada Publishing, a.s., 2010
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-2959-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8160-0 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8136-5 (ve formátu EPUB)

Úvod

Základní podmínkou vývoje člověka jako druhu i jeho individuálního přežití je účinná adaptace na neustále se měnící podmínky působící v interakci lidského jedince s prostředím. Od početí do smrti je každý vystaven vlivu mnoha nejrůznějších činitelů, s nimiž se musí s vynaložením většího či menšího množství energie vyrovnat. Úspěšnost a efektivita úsilí, které při tom vynakládá, závisí na celé řadě okolností. To, do jaké míry a zda vůbec lidský jedinec nároky svého života za daných okolností zvládne, ovlivňují jeho dlouhodobé osobnostní charakteristiky i aktuálně zvolené postupy. Problematiku lidského zvládání nejrůznějších životních nároků a nepříznivých vlivů lze prohlásit za organickou součást jednoho z nejvyhledávanějších témat současné psychologie. Zvládání požadavků lidským jedincem může být studováno s důrazem na dynamické změny prostředí a konkrétní okolnosti, nebo mohou být akcentovány spíše obecněji platné souvislosti.

Tato kniha se zabývá faktory vyrovnávání se člověka se zátěží z psychologického hlediska na základě teoretické analýzy i výsledků empirického výzkumu realizovaného různými badateli. Aniž bychom chtěli sledovaný problém nepřípustně redukovat, zaměříme se především na obecnější souvislosti lidského adaptačního procesu při zvládání na něj kladených nároků (zátěže). Důraz položený na dynamické stránky, dlouhodobější, v čase přetrvávající jevy ovlivňující adaptaci, situační podmínky nebo na interakci osobnostních a situačních faktorů neznamená samozřejmě jakékoli nedocenění, nebo dokonce popření ostatních souvislostí. Jde zde jen o určitý úhel pohledu na složitou realitu, kterou lze nejspíš komplexně zachytit jen stěží. Při studiu jednotlivých aspektů zvládání zátěže je nezbytné vyrovnat se se složitostí působících fenoménů a jejich vztahů i mnohostranností možných pohledů na ně a (jak je to koneckonců v psychologii pravidlem) s pojmovou rozmanitostí s různými nejasnostmi, nebo dokonce zmatkem.

S termínem odolnost se setkáváme v rozdílném kontextu v různých vědních oborech. Může jít o odolnost ve fyzikálním či biologickém smyslu jako odolnost jednotlivých materiálů, organismů, odolnost proti onemocnění, odolnost proti námaze, odolnost proti chladu, odolnost proti únavě, odolnost proti rušení apod. Z psychologického hlediska pak budí pozornost zejména odolnost proti zátěži či stresu. I když tyto pojmy v zásadě akcentují a zaměřují se na více méně odlišné jevy a jejich stránky, je možné u nich najít určitý společný základ. Pro hledání tohoto základu či jakéhosi společného jmenovatele se nabízí několik logických možností. Obecně lze v odolnosti spatřovat relativně v čase stabilní základnu (dispoziční bázi) adaptačních procesů, uplatňování obranných mechanismů či volby copingových strategií. Kromě toho je možné na odolnost pohlížet jako na proces, který umožňuje pružné přizpůsobení se nepříznivým změnám prostředí, i jako na určitý časově i prostorově vymezený (tady a teď) stav (představující po určitou dobu aktuální úroveň právě probíhajících zvládacích procesů utvářených na základě výsledků předchozích zvládání, která je současně východiskem další adaptace). Všechny tyto možnosti byly dosud v psychologii uplatňovány a přitom lze sledovat i určité posuny v zaměření na ně. V této knize používám pojem odolnost jako obecný český ekvivalent, aniž bych se jednoznačně hlásil k důrazu na některou ze zmíněných možností. Z takového zornéhu úhlu lze říci, že odolnost je charakteristikou ovlivňující kognitivní, afektivní i konativně-behaviorální reakce na zátěž, jež se podílí i na její míře. Při nízké odolnosti se zvyšuje okruh proměnných, které mohou člověka ohrozit – potenciálních stresorů. Konstituční odolnost je vrozená dispozice síly, vytrvalosti, snášenlivosti organismu a nervové soustavy, jeho imunity související s psychickou odolností. Habituální odolnost se získává osvojením vhodných způsobů reagování na zátěžové situace.

Kdo by se nechtěl bez větších problémů vyrovnat s nároky života a úspěšně překonávat i náročnější nebo krizové situace? K tomu lze dospět různými způsoby: od relativně nejjednoduššího osvojení (natrénování) si konkrétních postupů vhodných pro určité situace (které však za jiných okolností mohou selhat) po hlubší proniknutí do podstaty zátěžových jevů, které nabízí tato kniha. Výhodou poznatků zobecňujících podstatné souvislosti je širší možnost jejich aplikace v různých podmínkách i určitá úspornost (není nutné zabývat se dopodrobna četnými konkrétními detaily a jejich odlišnostmi).

Čtenář může v textu nalézt dvě úrovně podávání poznatků. První, „vědečtější“, se důkladněji zabývá jejich teoretickou bází, druhá, „praktičtější“, se zaměřuje více na možnosti jejich praktického využití i bez hlubších teoretických znalostí. To čtenáři umožňuje vybírat si z textu pasáže podle svého zaměření. Orientace v teoretických poznatcích o podstatě a souvislostech určitého jevu je ovšem „praktická“ přinejmenším v tom, že lépe vybavuje člověka do různých situací tím, že mu dává možnost vzít v úvahu při svém hodnocení dané zátěžové situace různé souvislosti a vytvořit si vhodný způsob reagování a pružně jej upravovat podle vývoje událostí.

Text knihy byl zpracován v rámci výzkumu podporovaného GAČR č. 406/09/0726 s názvem „Zvládání zátěže mužů a žen“.

1. Adaptace

1.1 Pojem adaptace

Pojem adaptace má široký obsah. Obecně představuje takové chování organismů, které jim umožňuje přizpůsobení se podmínkám (prostředí), vnichž žijí, atak je nezbytnou podmínkou přežití. Adaptaci zajišťuje vzájemné působení různých více méně složitých systémů, jejich podsystémů, součástí aprvků. Adaptace živého systému je zajišťována jeho schopností neustále se vyrovnávat snároky vurčitém rozmezí audržovat vnitřní rovnováhu (homeostázu). Zároveň umožňuje hledat nové způsoby chování ipružně využívat aadekvátně novým podmínkám modifikovat již dříve osvědčené adaptační mechanismy. Pro obecné označení adaptační schopnosti systému lze použít pojmu adaptabilita.

Někteří badatelé diferencují různé stránky adaptace. Příkladem může být vodborném světě známé pojetí adaptačního procesu, vněmž J. Piaget (1970) rozlišuje dva základní akomplementární momenty. Více méně pasivní přizpůsobování se nárokům prostředí označuje jako akomodaci. Aktivní adaptaci spočívající vpřizpůsobování prostředí sobě nazývá asimilací. Asimilace je založena na přizpůsobení prostřednictvím změny vokolí systému. Příkladem asimilace zbiologie je fotosyntéza jako jeden zprojevů metabolismu, vněmž živé rostliny ve svých zelených částech transformují za účasti slunečního světla anorganický kysličník uhličitý avodu na organické sloučeniny, které pak využívá jako stavební prvky. Vpsychologii je asimilace příznačná aktivním zasahováním jedince do jeho prostředí scílem přizpůsobit si je sohledem na své potřeby azájmy. Spočívá tedy vzaměření na zachování či změny stávajícího stavu vprostředí, které mu vyhovují. Projevem asimilace vmezilidských vztazích je aktivita vjednání slidmi. Podle míry, do jaké na ně bere ohled arespektuje jejich potřeby azájmy, je možno rozlišit aktivní chování asertivní (prosazující vlastní práva, pocity inázory nenásilnou aslušnou formou) aagresivní (bezohledné útočné projevy často ohrožující či poškozující druhé).

Akomodace směřuje ke změnám ve vlastním systému tak, aby lépe vyhovoval požadavkům okolí. Známým příkladem zbiologie je akomodace oční čočky, tedy změny jejího zakřivení, která umožňuje dopad světla na sítnici pod úhlem vhodným pro vznik zrakového vjemu. Ulidského jedince to např. znamená, že respektuje požadavky svého okolí asnaží se chovat tak, aby jim vyhověl. Vsociální psychologii se viditelná tendence maximálně vyhovět lidem kolem sebe na úkor vlastního názoru, případně převažující nadměrný respekt kautoritám, označuje jako konformismus. Vobdobích ontogeneze, kdy dochází kvýraznějším osobnostním změnám, relativně převažuje akomodace nad asimilací. Ve fázích relativního klidu převažuje asimilace. Pro označení adaptačních dějů se někdy, zejména zdůrazňuje-li se vtéto souvislosti sociální kontext adaptace, používá pojem adjustace. Základní funkce lidského adaptačního procesu spočívají ve zhodnocení situace, volbě aaplikaci způsobů vyrovnávání se spříslušnými nároky, zpětnovazební vyhodnocení postupu ajeho případné změny.

Vpsychologii je adaptace na životní prostředí považována za obecnou funkci umožňující lidskému jedinci žít více méně uspokojivě (vkrajním případě alespoň přežít) vproměnlivých podmínkách prostředí. Realizuje se pomocí psychické regulace, která umožňuje dokonalejší přizpůsobení prostředí, plánovité změny okolí izměny vlastního systému, vněmž existuje (srovnej M. Nakonečný, 1997, s.242).

Teoretická analýza lidské adaptace se zabývá jak celostní, osobnostní úrovní (člověk jako jednotný integrovaný celek), tak na úrovni osobnostních subsystémů (senzorický, motorický, kosterně-svalový, oběhový apod.) adílčích funkcí (adaptace jednotlivých smyslových orgánů, součástí nervosvalové soustavy apod.).

Ve fungování každého živého organismu je možno považovat za základní funkci adaptačního procesu nutnou pro život vproměnlivém prostředí dosažení audržení relativně stabilního stavu vnitřní rovnováhy organismu označovaného homeostáza (W.B.Cannon, 1939). Schopnost systému udržovat vurčitém rozsahu nároků, souvisejících se změnami podmínek vprostředí, homeostázu je založena na nových ina pružně uplatňovaných, již dříve osvědčených adaptačních mechanismech vadekvátních modifikacích vnových podmínkách. Homeostatické mechanismy spočívají na biologické úrovni především vkorekcích odchylek pomocí zásahů kompenzujících změny prostředí. Na psychologické úrovni je situace složitější. Do hry vstupuje jako další důležitý činitel subjektivní hodnocení vzniklé situace. Rovnovážný stav organismu bez větších vnitřních výkyvů anapětí se prostřednictvím tělesných pocitů promítá do aktuálního psychosomatického stavu. Jeho prožívání závisí na dlouhodobých osobnostních charakteristikách (např. hodnoty, optimální hladina stimulace) ina aktuální úrovni uspokojení potřeb. Stav vnitřního klidu auvolnění může být člověku příjemný zejména po předchozí větší aktivitě anámaze. Na druhé straně může za určitých okolností ivadit. Jinými slovy, člověk se nemusí cítit dobře abýt spokojen ani vsituaci, kdy je jeho organismus vrovnovážném stavu avšechny základní fyziologické potřeby jsou uspokojeny. Naopak může být podněcován kdalší aktivitě směřující kdosažení určité změny více méně pozitivně prožívané. Pro psychickou rovnováhu (ekvilibrium) je tedy důležitý prožitek vnitřní pohody (subjektivní well-being) osobnosti jako biopsychosociálně-duchovní entity.

Při udržování homeostázy se uplatňují zpětnovazební mechanismy. Podle potřeby dochází ke změnám fyziologických funkcí, jako je tělesná teplota, tepová adechová frekvence, krevní tlak atd. Tyto změny jako součást adaptace probíhají celý život. Uskutečnění potřebných změn organismu při běžných změnách vprostředí (vnitřní rovnováhu narušují jen nepodstatně avpřijatelných mezích) mnohdy nevyžaduje žádné výjimečné vynaložení energie. Výrazné změny ve vnějším prostředí, případně iuvnitř organismu (např. vdůsledku onemocnění či poranění), ohrožující jednotlivé subsystémy nebo celý systém organismu představují vinterakci organismu sprostředím výjimečný stav, který bývá označován (jak otom ještě podrobněji pojednáme dále, zejména vkap. 2.1) jako stresová situace. Pro návrat krovnovážnému stavu ve stresu je nezbytná účast celého organismu.

Charakterizujeme-li aktuální adaptační proces jako výsledek předchozího avýchodisko právě probíhajícího adaptačního procesu, můžeme při posuzování adaptovanosti vycházet zvnější nebo vnitřní perspektivy (V. Smékal, 2009). Vnější, objektivně zaměřený pohledse zabývá tím, jak se člověk včleňuje do podmínek svého života, jak je zakotven ve své rodině, mezi známými, přáteli, jak se mu daří (podle objektivních kritérií) konstruktivně se vyrovnat sproblémy aúkoly života, podmínkami ipožadavky, kterým je vystaven, jak zvládá nároky zaměstnání, partnerského života, výchovy dětí apod. Vnitřní, subjektivní stránku či subjektivní perspektivu adaptačního procesu charakterizuje přiměřená autonomie, míra, do níž je člověk schopen žít vsouladu se sebou samým (přijetí vlastní identity), realisticky se posuzovat, včetně hodnocení vlastního postavení ve světě ostatních lidí, aadekvátně svým možnostem iobjektivním podmínkám řídit svůj vlastní vývoj apod.

Globálním subjektivním ukazatelem adaptace je to, jak se jedinec cítí, jak je spokojen sám se sebou, se svou identitou, zaměstnáním, sociálními vztahy iživotem vůbec. Neúspěšná adaptace (maladaptace, maladjustace) se projevuje navenek výskytem četných obtíží, nedorozumění akonfliktů sostatními lidmi, vprožívání vnitřními rozpory, nízkým sebehodnocením, nesamostatností, nespokojeností atd. Maladaptovaný či maladjustovaný jedinec nároky svého života, překážky aproblémy zvládá jen sobtížemi, případně vůbec. Přitom nezřídka trpí nejen sám, ale způsobuje nepříjemnosti isvému okolí. Vtéto souvislosti se neúspěšná či nedostatečná adaptace nachází na pozadí psychických problémů, onemocnění iřady sociálně nežádoucích negativních jevů.

Zhlediska výkonnosti umožňuje účinná adaptace dosahování výkonu odpovídajícího předpokladům (potřebné schopnosti, dovednosti amotivace). Neúčinná adaptace se negativně promítá do výkonu ivběžných podmínkách. Pro adaptaci na vlivy prostředí je nezbytná určitá úroveň psychofyziologické aktivace, která je jejím energetickým základem. Tato aktivace čili připravenost organismu kaktivitě, zajištěná mobilizací energetických zdrojů, se uskutečňuje za účasti nervové ihormonální regulace. Ve stavu aktivace se spojuje průvodní vegetativní reakce organismu spříjemně či nepříjemně prožívanou psychickou tenzí. Ta může být pro vyrovnání se snároky apro dosažení určitých výsledků prospěšná (jako prožívaný stav připravenosti, nabuzenosti či vyladění kurčité aktivitě, výkonu; ve sportu se takový stav označuje jako „dobrá forma“) inežádoucí. Při nadměrné aktivaci fyziologického systému organismu může docházet kselhání výkonu co do množství ikvality. Vtéto souvislosti se mluví o„přemotivování“, „přebuzení“ jako ostavu, kdy velká touha po dosažení špičkového výkonu aúspěchu asnaha ovyvinutí maximálního úsilí vyzní kontraproduktivně (více vkap. 4.13).

Uadaptačního procesu, podobně jako ukaždého psychického děje, lze alespoň teoreticky určit jeho počátek, průběh, konec adůsledky. Pro účely teoretické analýzy může být také smysluplné určování kognitivních, afektivních či konativních stránek adaptace vintencích vpsychologii zavedeného triadického třídění. Přitom může být také uplatňována spíše vnější nebo vnitřní perspektiva.

Při analýze procesu adaptace se vzásadě můžeme zaměřit buď na jeho dynamické charakteristiky uplatňující se vdaném situačním (tedy proměnlivém) kontextu, nebo spíše na to, co zůstává vměnících se okolnostech ana jejich pozadí delší dobu neměnné, statické, invariantní. Za včase relativně stabilní vtomto smyslu se považují osobnostní dispozice pro adaptaci (osobní zdroje odporu). Tendenci kpřetrvávání auplatňování vrůzných zátěžových situacích mají také více méně neuvědomované obranné mechanismy. Obecně se adaptační schopnost označuje jako adaptabilita. Její rozsah sohledem na nároky zátěžových podnětů včetně těch ohrožujících (stresorů) pak vymezuje pojem odolnost proti zátěži (stresu), jak se otom podrobně zmiňujeme vkap. 4.

1.2 Adaptační systémy organismu

Psychická regulace probíhá vzásadě ve třech základních rovinách: instinktivní (pudové, nepodmíněně reflexní), zvykové (automatizované, naučené) avolní (záměrné, úmyslné). Instinktivní regulace je zajišťována prostřednictvím vrozených reakcí odehrávajících se automaticky bez přímé účasti vědomí. Uvědomujeme si je většinou až poté, co nastaly. Zvyková rovina regulací se realizuje navyklými anaučenými způsoby chování. Ani ty si zpravidla předem neuvědomujeme auplatňují se zde automatismy. Vtakových případech říkáme, že jsme se chovali určitým způsobem bez rozmýšlení „ze zvyku“. Na zajištění psychické regulace se podílejí do určité míry všechny základní soustavy lidského organismu: kosterně-svalová, dýchací, trávicí, vylučovací, reprodukční, nervová, hormonální aoběhová soustava. Rozhodující řídicí funkce přitom zabezpečují nervová ahormonální soustava. Specifickou úlohu pro přežití afungování organismu ipro celkovou odolnost má imunitní systém, který je funkčně propojen snervovým ihormonálním systémem.

1.2.1 Kosterně-svalová soustava

Kosterně-svalová soustava zajišťuje oporu těla, jeho pohyb aochranu vnitřních orgánů (mimo jiné mozku amíchy). Podílí se na vnějším vzhledu člověka ina jeho fyzické zdatnosti avýkonnosti. Důležitou roli vmezilidském kontaktu hrají např. mimické svaly obličeje. Kosti jsou zásobárnou fosforu avápníku. Kostní dřeň je místem vzniku krvinek. Na tělesném pohybu se podílejí svaly aklouby. Svaly jsou spojeny skostmi šlachami. Kosterní svaly jsou ovládány vůlí nebo reagují reflexivně. Většina energie vydané na svalovou činnost se transformuje na teplo, na vlastní pohyby se využije jen asi čtvrtina uvolněné energie. Intenzivní adéletrvající svalová práce vyvolává únavu. Fyzická únava souvisí se změnami ve svalových vláknech (např. nedostatek kyslíku aživin, nahromadění kyseliny mléčné). Se svalovou únavou souvisí psychická únava, snižující zájem odění vokolí amotivaci kmotorické aktivitě. Mimo jiné sehrává signální (informuje ozměnách vorganismu, potřebě obnovy energetických zdrojů) aochrannou roli (brání před vyčerpáním apřípadným poškozením).

Individuální utváření kosterně-svalové soustavy (velikost aproporce různých částí těla) se podstatně podílí na vnějším viditelném vzhledu jedince, ovlivňuje rychlost arozsah pohybů. Spolu sfyzickou sílou, výkonností se tyto znaky také určitým způsobem promítají do chování aprožívání aovlivňují ipřístupy ke zvládání zátěžových situací. Úvahy ovztahu tělesné stavby (konstituce, biotyp, somatotyp) apsychiky mají vpsychologii poměrně dlouhou tradici. Na souvislostech tělesné stavby atemperamentu jsou založeny konstituční typologie (např. E. Kretschmer, W. Sheldon, blíže viz např. V. Smékal, 2009). Vzhledem kodolnosti stojí za povšimnutí temperamenové charakteristiky, jako např. citlivost kpodnětům, dráždivost, impulzivita, projevující se mimo jiné ve sklonech kurčitému chování (rychlost odpovědí, míra vyhledávání audržování sociální opory).

1.2.2 Dýchací atrávicí soustava

Dýchací atrávicí soustava zabezpečují životně důležité funkce organismu, tak aby odpovídaly ipotřebám intenzivního úsilí avýdeje energie vsituacích zvyšování zátěže. Vylučovací soustava odstraňováním odpadních produktů metabolismu přispívá kudržování vnitřní rovnováhy organismu. Význam reprodukční soustavy pro psychickou regulaci je spíše nepřímý. Lze jej spatřovat např. ve vztahu sexuálních aktivit aafektivních amotivačních stránek lidského duševního života podílejících se na kvalitě života.

1.2.3 Oběhová soustava

Oběhová soustava je tvořena srdcem, krevními amízními cévami, krví amízou. Zajišťuje přívod potřebných látek do tkání, odvádění koncových buněčných metabolitů ztěla, hormonální regulaciaimunitní funkci. Učebnice fyziologie (srovnej A. Merkunová, M.Orel, 2008) popisují funkci oběhové soustavy zhruba následovně.

Srdce je dutý orgán zhruba kuželovitého tvaru rozdělený na dvě části (pravé alevé srdce). Obě se dále člení na předsíň (síň, atrium) akomoru (ventriculus). Srdce nepřetržitě zajišťuje proudění krve vcévním systému tak, že ji na jedné straně do oběhu pod tlakem vhání ana druhé zoběhu odsává. Při tom se rytmicky střídají stahy (systola) arelaxace (diastola).

Srdce je tvořeno zvláštním druhem svalové tkáně se vzájemně propojenými, síťovitě propletenými trámečky uspořádanými ze svalových vláken – myokardem. Zvenku je myokard obalen pevnou vazivovou vrstvou osrdečníku (perikard). Vnitřní vrstvu srdeční stěny pokrývá srdeční nitroblána (endokard). Myokard je zásobován krví prostřednictvím věnčitých (koronárních) cév. Pro jeho funkci je nezbytné dostatečné zásobování kyslíkem potřebným pro získání energie oxidací. Vklidu se spalují hlavně mastné kyseliny aglukóza, při zvýšené svalové námaze stoupá využití kyseliny mléčné, produkované svaly akrví dopravované do srdce. Průměrná srdeční frekvence je kolem 70stahů za minutu. Celkový srdeční výdej ovlivňuje kromě frekvence také tepový objem. Na srdeční výdej působí povzbudivě zvýšená aktivita sympatiku, adrenalin, noradrenalin ahormony štítné žlázy iléky povzbuzující sílu stahu myokardu (kardiotonika). Srdeční výdej snižuje útlum aktivity sympatiku, zvýšená aktivita parasympatiku, léky bránící přísunu vápníku kbuňkám myokardu. Dále záleží na trénovanosti afyzické kondici, věku, pohlaví (udětí ažen je srdeční frekvence vyšší než udospělých mužů).

Cévní systém je tvořen morfologicky uzavřenou hustou sítí cév, které se člení na dva funkční celky: malý (plicní) avelký (tělní) krevní oběh. Nekolující krev se shromažďuje ve slezině. Zde se rozpadají dožilé erytrocyty. Vuzlíčcích limfoidní tkáně (bílá dřeň) vznikají lymfocyty.

Malý krevní oběh začíná plicní tepnou (plicní kmen) vycházející zpravé komory. Ta se dělí na dvě části zásobující obě plíce. Vnich se plicní kmen dále větví až na vlásečnice, kde se krev okysličuje. Okysličená krev proudí cévní soustavou tvořenou plicními žilkami, postupně se spojujícími do čtyř plicních žil (po dvou zkaždého plicního křídla), které ústí do levé srdeční předsíně.

Velký krevní oběh má začátek vsrdečnici (aorta), kterou protéká zlevé komory okysličená krev. Zaorty odbočují jednotlivé tepny (arterie), jež se postupně dále větví až na tepénky (arterioly) avlásečnice (kapiláry). Vlásečnice se postupně spojují do větších cév (žilek – venul, ažil – vén), které nakonec utvářejí pod srdcem dolní (cava cardalis) anad srdcem horní (cava cranialis) dutou žílu. Obě duté žíly odvádějí odkysličenou krev do pravé předsíně.

Ve velkém oběhu tedy tepny vedou okysličenou krev ze srdce ke tkáním ažíly odkysličenou krev ztkání do srdce. Vmalém oběhu tepny vedou odkysličenou krev ze srdce do plic ažíly okysličenou krev zplic do srdce.

Intenzivní aktivace sympatiku ve stresu vede ke zúžení tepének azvýšení krevního tlaku. Opačně působí fyzická aktivita. Rozšíření tepének ve svalech snižuje krevní tlak acelkově pozitivně působí na krevní oběh. Pokud osoby často vystavované psychickému stresu nekompenzují jeho vliv na oběhový systém odpovídající tělesnou aktivitou, zúžení tepének přetrvává, krevní tlak zůstává zvýšený.

Krev se skládá zkrevní plazmy, červených abílých krvinek akrevních destiček. Krevní plazma je tvořena vodou arozpuštěnými organickými aanorganickými látkami (cukry, tuky, bílkoviny, barviva, ketolátky, látky znebílkovinného dusíku, soli). Červené krvinky (erytrocyty) zabezpečují transport dýchacích plynů kyslíku akysličníku uhličitého. Bílé krvinky (leukocyty) se podstatně podílejí na imunitních funkcích. Dělí se na granulocyty (neutrofily, eozinofily, bazofily, tonin) aagranulocyty (lymfocyty, monocyty). Krevní destičky (trombocyty) zabepečují zástavu krvácení zejména při drobnějších cévních poraněních (destičková zátka).

Mízní lymfatický systém je morfologicky tvořený soubor mízních cév, kapilár amízních uzlin, jimiž protéká míza (lymfa), tvořená zpřebytků tkáňového moku. Tok mízy jedním směrem kvyústění žil aksrdci je zajišťován pohyby hrudníku při nádechu (nasávání hrudní pumpou) astahy kosterních svalů, především nohou (svalová pumpa). Do krve se odvádějí tukové částice (chylomikrony) asnimi spojené vitaminy rozpustné vtucích, přebytečná míza, protilátky zmízních uzlin avyzrálé T-lymfocyty ztymu.

Mízní systém má část centrální (primární), zahrnující tymus apluripotentní kmenové buňky kostní dřeně, aperiferní (sekundární), jejíž součástmi jsou slezina, mízní uzliny amízní uzlíky. Zkmenových buněk se tvoří funkční součásti imunitního systému lymfocyty B aT. Mízní uzlíky jsou shluky mízní tkáně umístěné pod sliznicemi trávicí soustavy, močových areprodukčních orgánů, dýchací soustavy, které zachycují vdechované avpotravě obsažené mikroorganismy. Řadí se knim imandle.

Mízní uzliny se jako shluky nacházejí např. za ušními boltci, na krku podél ohýbačů hlavy, vpodpaží, vdutině břišní ahrudní, vtříslech. Jejich úkolem je filtrovat zlymfy cizorodé látky, prachové částice, mikroorganismy či nádorové buňky.

Mízní kapiláry mají počátek vmezibuněčném prostoru. Tok mízy směřující kžilám podporuje hrudní svalová pumpa, jeho jednosměrný průběh vmízních cévách zajišťují chlopně. Vmízních uzlinách, kterými cévy procházejí, se přeměňuje tkáňový mok na mízu. Mízní cévy se po průchodu uzlinami spojují do dvou mízovodů. Pravý mízovod odvádí mízu zpravé poloviny hlavy, krku, hrudníku apravé horní končetiny do žilní části krevního oběhu ve spojení pravé vnitřní žíly hrdla apravé podklíčkové žíly. Hrudním mízovodem se dopravuje míza zdolní části těla, levé horní končetiny, levé poloviny krku ahrudníku do žilní části oběhu vmístě, kde se stýkají levá podklíčková alevá vnitřní hrdelní žíla.

1.2.4 Hormonální soustava

Hormonální soustava sehrává spolu snervovým aimunitním systémem, snimiž je funkčně propojena, hlavní úlohu vřízení aintegraci funkcí organismu. Tvoří ji (viz např. A.Merkunová, M. Orel, 2008) jednak anatomicky ohraničené endokrinní žlázy (žlázy svnitřní sekrecí), jako je hypofýza, štítná žláza, příštítná tělíska, nadledviny, jednak skupiny buňek produkujících uuvolňujících hormony do krve, které jsou roztroušeny vrůzných orgánech (pankreas, hypotalamus, střeva, žaludek, varlata, vaječníky, srdce, ledviny, placenta), ale anatomický charakter endokrinních žláz nemají. Řídicí činnost hormonální soustavy se realizuje prostřednictvím biochemicky účinkujících hormonů produkovaných endokrinními žlázami, roznášených po těle krevním oběhem. Hormony ovlivňují přímo činnost řady orgánů. Jejich působení je skutečně mnohostranné. Některé znich jsou řízeny CNS, jiné jsou ovlivňovány přímo situací uvnitř organismu.

Řídicí úlohu vcelém endokrinním systému má hypofýza. Tvoří se zde více hormonů, ovlivňujících další žlázy svnitřní sekrecí. Má dvě samostatně fungující části: přední (adenohypofýza) azadní (neurohypofýza). Obě části hypofýzy úzce souvisejí sčinností hypotalamu, který je částí mezimozku azajišťuje propojení mezi nervovým ahormonálním systémem – ve fyziologii se hovoří ohypotalamo-hypofyzárním systému. Zadní lalok hypofýzy je shypotalamem spojen přímo nervovými drahami. Na aktivitu hypotalamu působí informace zmozkové kůry, retikulární formace mozkového kmene, limbického systému, zreceptorů vnitřních orgánů aoční sítnice. Tak se mimo jiné promítají do hormonální činnosti hypotalamu stresové situace. Vhypotalamu se tvoří dvě skupiny hormonů. Jednou znich jsou hormony regulující činnost předního laloku hypofýzy. Stimulující účinek na hypofýzu mají RH-hormony (releasing hormones), nazývané také liberiny. IH-hormony (inhibiting hormones) neboli statiny zde působí tlumivě. Liberiny astatiny mají specifický účinek na různé typy buněk. Druhou skupinou hypotalamických hormonů jsou antidiuretický hormon (ADH) aoxytocin. ADH řídí množství vody vbuňkách (produkci potu, vstřebávání vody) anepřímo působí na krevní tlak ataké pozitivně působí na paměť. Výdej ADH se zvyšuje při stresu, nedostatku vody vorganismu, vlivem nikotinu či morfinu. Alkohol nebo přebytek vody vyvolává naopak snížený výdej ADH.

Oxytocin působí na stahy děložních svalů (při porodu nebo orgasmu) amléčných žláz. Oproti ADH ovlivňuje paměť negativně.

Přední lalok hypofýzy produkuje hormony, které působí přímo, ahormony řídí činnost dalších endokrinních žláz (tropiny). Přímo působící hormony jsou somatotropní hormon (somatotropin, STH), prolaktin amelanocyty stimulující hormon (MSH). STH má silné metabolické účinky. Ovlivňuje růst těla apo jeho ukončení dělení buněk atvorbu tkání (STH podporuje tvorbu somatomedinů řídících tvorbu arůst tkání vjátrech idalších tkáních). Pro potřeby růstu adělení buněk (proteosyntéza) uvolňuje energii ze zásobních tuků aomezuje pro tento účel také spotřebu glukózy ve tkáních. Prolaktin působí na průběh porodu alaktaci. Úloha MSH vlidském endokrinním systému není dosud zcela jasná. Předpokládá se, že ovlivňuje mozkovou činnost či pigmentaci kůže (A.Merkunová, M. Orel, 2008).

Nepřímo, prostřednictvím funkce dalších endokrinních žláz, působí kortikotropin, tyreotropin, gonadotropin. Kortokotropin, čili adrenokortikotropní hormon (ACTH), ovlivňuje rozvoj, růst ačinnost kůry nadledvin. Jeho produkce výrazně stoupá při stresu (proto bývá nazýván stresovým hormonem) apůsobením cytokinů, které produkují makrofágy. Funkci štítné žlázy reguluje tyreotropin (TSH). Gonadotropiny ovlivňují činnost pohlavních žláz.

Zadní lalok hypofýzy je zásobníkem ADH.

Štítná žláza (glandula thyreoidea) je tvořena pravým alevým lalokem po obou stranách průdušnice. Produkuje hormon tyroxin (T4) atrijodtironin (T3, který je zásobní avkrvi se přeměňuje na T4). Tyroxin zvyšuje bazální metabolismus, srdeční frekvenci, produkci tepla. Dále podporuje vylučování vápníku afosfátů do moči, zvyšuje citlivost tkání na jiné hormony adráždivost nervové soustavy, snižuje obsah cholesterolu vkrvi. Vdětství ovlivňuje růst kostí avaziv, rozvoj mozku areprodukčních orgánů. Akutně zvýšená produkce tyroxinu vyvolává pocení azvyšuje pocit únavy. Patologickým důsledkem dlouhodobě zvýšené produkce tohoto hormonu je tzv. Basedowova choroba, charakteristická vyboulením očí ahubnutím. Nedostatek tyroxinu vdětství může vést iknedostatečné osifikaci kostí asnížení regenerační schopnosti buněk. Jeho patologickým obrazem bývá nedostatečný růst končetin azaostávání intelektového vývoje. Snížení produkce štítné žlázy vpubertě zpomaluje tělesné dospívání.

Příštítná tělíska jsou čtyři ajejich produkt parathormon ovlivňuje uvolňování vápníku, hořčíku afosfátů do krve avzrušivost nervové soustavy.

Pankreas (slinivka břišní) je smíšenou žlázou, neboť kromě hormonů produkuje trávicí šťávu. Hormony se tvoří vbuňkách A, B aD tzv. Langerhansových ostrůvků. Glukagon, produkovaný vbuňkách A, ovlivňuje množství cukru vorganismu (glykemie) asílu srdečních stahů. Buňky B produkují inzulin, který reguluje metabolismus cukrů. Jeho množství ve stresu (pod vlivem zvýšené produkce adrenalinu, noradrenalinu asomatostatinu) klesá. Při nedostatečném vlivu inzulinu na buňky vorganismu dochází konemocnění cukrovkou (diabetes mellitus). Buňky D produkují hormon somatostatin, jenž ovlivňuje produkci glukagonu ainzulinu azpomaluje vstřebávání živin ve střevě ahromadění zásob, proto se mu říká „antiobézní“ hormon.

Pohlavní žlázy – mužské (testes) produkují hormony androsteron, testosteron aženské (ovaria) tvoří hormony estrogen aprogesteron. Pohlavní hormony regulují rozvoj adiferenciaci zevních ivnitřních pohlavních orgánů asekundárních pohlavních znaků. Testosteron ovlivňuje formování kostry arozvoj kosterního svalstva příznačný pro muže, podílí se na agresivitě asexuálním citění (libido). Dále testosteron podporuje tvorbu bílkovin, červených krvinek apůsobí ina metabolismus. Užen pohlavní hormony ovlivňují děložní cyklus. Estrogen je dále odpovědný za libido avzorce chování tradičně považované za příznačné pro ženy. Působí např. na srážlivost krve či na tvorbu kostní tkáně. Progesteron má význam zejména pro těhotenství. Při zvýšené tvorbě může navozovat depresivní stavy.

Tymus (brzlík) je důležitou součástí imunitního systému. Spolu skostní dření utváří centrální lymfatické orgány. Vtymu se po opuštění kostní dřeně diferencuje část T-lymfocytů až do jednotlivých buněčných typů. Jejich dozrávání je podporováno hormony, které se zde tvoří. Největší velikosti dosahuje brzlík vprvních třech letech věku. Po pubertě postupně atrofuje ajeho tkáň je nahrazována tukem.

Nadledviny jsou tvořeny kůrou adření. Kůra produkuje glukokortikoidy, mineralokortikoidy aandrogeny. Nejvýznamnější glokokortikoid – kortizol – ovlivňuje metabolismus cukrů atuků, štěpí bílkoviny. Jeho nízká produkce podporuje zvýšení aktivity imunitního systému apůsobí proti zánětům, zvýšená sekrece kortizolu imunitní aktivitu tlumí. Ve stresu dochází také ke zvýšení produkce glukokortikoidů. Nejdůležitější mineralokortikoid – aldosteron – ovlivňuje prokrvení ledvin, které je důležité pro jejich vyměšovací funkci apůsobí na metabolismus vody aminerálních látek. Androgeny, tvořící se vkůře nadledvin, vrelativně malém množství ovlivňují rúst vdospívání. Užen je možná jejich přeměna na estrogeny, což je významné zejména vklimakteriu (prevence řídnutí kostí).

Dřeň nadledvin tvoří katecholaminy, zejména adrenalin (epinefrin) avmenším množství noradrenalin (norepinefrin) adopamin, které vyvolávají vorganismu podstatné změny. Mobilizují energii krychlému reagování vtísni. Jejich produkci, výrazně zvýšenou ve stresu, stimuluje sympatikus. Adrenalin zrychluje srdeční tep, podněcuje pocení, zužuje cévy ve vnitřních orgánech, zvyšuje krevní tlak. Nárůst množství adrenalinu vkrvi působí na celkové nabuzení organismu, na jeho pohotovost kakci. Noradrenalin působí prostřednictvím hypofýzy na zvýšení hormonální produkce kůry nadledvin (mobilizace energetických zásob kuskutečnění motorických reakcí), zužuje tepénky, zvyšuje diastolický krevní tlak. Oba hormony dřeně se podílejí na emotivní odezvě při tělesných vzrušeních. Dopamin může vyvolávat silně příjemné pocity, což může mít vztah např. ke vzniku závislosti.

Hormony se tvoří také vdalších endokrinních buňkách umístěných vjiných tkáních, jako jsou ledviny, placenta, trávicí soustava. Navíc se ve všech tělesných buňkách tvoří místní (lokální) hormony sširokou škálou účinků (např. ovlivňují sekreci žláz, dýchání, srážení krve, tělesnou teplotu).

Hormonální regulace je fylogeneticky starší než nervová regulace. Setkáváme se sní již na subhumánní úrovni. Vzhledem kpodmínkám lidského života není vždy zcela účelná. Neprobíhá často dostatečně rychle, množství zmobilizované energie je někdy vzhledem ksituaci nadměrné. Nedostatečné spotřebování této energie může mít pro organismus negativní důsledky.

Šišinka (epifýza, glandula pienalis) je malým výstupkem mezimozku. Tvoří se zde ze serotoninu hormon melatonin. Jeho tvorbu podporuje noradrenalin atma. Světlo naopak produkci melatoninu snižuje. Nejvíce se ho tvoří vdětství. Množství produkovaného malatoninu souvisí scyklem světlo-tma. Ve spánku se jeho hladina zvyšuje, před probuzením klesá. Vmalých dávkách se někdy podává kobnovení narušeného cyklu noc-den (např. při práci na směny nebo při rychlém překročení několika časových pásem během dlouhých cest letadlem). Melatonin je silným lapačem volných, zejména kyslíkových radikálů (antioxidant), tak může působit proti ateroskleróze azhoubným procesům.

1.2.5 Nervová soustava

Nervová soustava je oproti hormonální soustavě nositelem vývojově mladšího, kvalitativně vyššího adaptabilnějšího, rychlejšího regulačního systému. Nezřídka odpovídá podmínkám lidského života lépe než regulace hormonální. Má rozhodující podíl na řízení veškerých funkcí lidského organismu. Nervovou soustavu tvoří obrovské množství (řádově desítky miliard) nervových buněk (neuronů), složitě propojených do větších určitým způsobem specializovaných celků. Přenos informací jedním směrem mezi neurony ineurony ajinými druhy buněk se děje prostřednictvím synapsí. Specifické látky, které se na tomto přenosu podílejí, se označují mediátory (neurotransmitery, přenašeče). Dnes je jich známo více než 60 (A. Merkunová, M. Orel, 2008). Některé působí stimulačně, jiné inhibičně. Patří knim např. adrenalin anoradrenalin, acetylcholin, serotonin, dopamin, glutamát. Nervovou soustavu je možno rozdělit na dvě hlavní části:

1. Centrální nervová soustava (CNS). Integruje nervové ihormonální funkce vcelém těle. Je hierarchicky strukturovaná. Během celého života nepřetržitě přijímá azpracovává velké množství informací znitra organismu nebo zokolí vinterakci sprostředím pomocí receptorů. Přijaté podněty jsou zde vyhodnoceny zhlediska potřeb člověka avýkonné orgány – efektory – na podněty podle potřeby určitým způsobem reagují. Centrální orgány navíc kontrolují průběh aúčinky odpovědí organismu, registrují vpaměti účinnost různých reakcí vdaných podmínkách ana základě zpětnovazebních mechanismů také rozhodují ovýběru dalších odpovědí. Po narození není CNS plně zralá, postupně dozrává pod vlivem podnětů zvnějšího ivnitřního prostředí. Nejvyšší úroveň integrace aregulace reprezentuje mozek (encephalon). Páteřní mícha (medula spinalis) spojuje mozek speriferním nervstvem, integruje jednodušší funkce, např. jednoduché vrozené reflexy. Dochází zde ksyntéze apředběžnému zpracování některých informací zrůzných částí těla, které jsou předávány do mozku.

2. Periferní nervová soustava (PNS). Spojuje svazky nervových vláken CNS sostatními orgány těla. Je tvořena hlavovými, míšními avegetativními nervy asenzitivními nervovými uzlinami (ganglii). Podle druhů nervů lze rozlišit somatickou (senzorickou amotorickou) nervovou soustavu, zajišťující spojení: receptory–CNS–efektory (chování), avegetativní nervovou soustavu, která zprostředkovává řízení orgánů zajišťujících rozdělování apřeměnu látek aenergií vorganismu. Většina periferních nervů obsahuje nervová vlákna více typů, aje tedy smíšená (srovnej A. Merkunová, M. Orel, 2008).

Samotný mozek je velmi složitý útvar, jehož části jsou propojeny do funkčního celku, který tvoří mozkový kmen, mozeček, mezimozek akoncový mozek.

Mozkový kmen:

• prodloužená mícha (medulla oblongata – kontrola srdeční činnosti, dýchání, polykání, trávení);

• Varolův most (pont Varoli);

• střední mozek (mesencephalon);

• retikulární formace mozkového kmene (formatio reticularis) je propojená síť nervových buněk. Prostupuje mozkovým kmenem od prodloužené míchy po velký mozek. Má dvě části: vzestupnou (ascendentní) asestupnou (descendentní). Vzestupná část přijímá přes talamus impulzy zanalyzátorů apředává je difuzně do celé mozkové kůry, čímž ovlivňuje její vzrušivost (reagování organismu na různé podněty) acelkovou úroveň vědomí (kontinuum spánek–bdění, rozptýlená–zaměřená pozornost). Vjádrech retikulární formace jsou umístěna centra základních životních funkcí (dýchání, trávení, srdeční aktivity, zužování arozšiřování cév) areflexů (kýchání, kašel, polykání, zvracení);

• čtverohrbolí (centrum zrakových asluchových reflexů);

• jádra některých hlavových nervů zajišťujících senzorické amotorické funkce.

Mozeček (cerebellum) zajišťuje kontrolu svalového tonusu, rovnováhy, koordinace záměrných pohybů apodílí se také na paměti aučení.

Mezimozek (diencephalon):

• Talamus je párový orgán propojený nervovými vlákny smnoha dalšími mozkovými oblastmi tvořící jakousi přestupní stanici pro informace směřující zjednotlivých smyslových orgánů do mozku; na základě zpracování těchto informací je buzena retikulární formace, což umožňuje jejich vstup do mozku ado vědomí. Kromě toho se oba talamy podílejí na motorických aautonomních funkcích.

• Hypotalamus zprostředkovává kontrolu hormonální regulace, ato jak vegetativně řízených funkcí organismu (metabolismus, teplota, tep srdce apod.), tak uskutečňování vrozených vzorců emočního amotivačního chování.

Limbický systém je velmi složitý, funkčně ani morfologicky jasně nevymezený soubor několika zvláštních korových ipodkorových struktur. Zajišťuje zejména realizaci vzorců chování kontrolovaného hypotalamem. Podílí se především na regulaci jejich časového průběhu azaměření kcíli. Podráždění nebo poškození limbického systému (zejména amygdaly) má za následek výrazné zesílení některých emočních reakcí (prudký hněv, agrese, silný strach apod.) aznemožňuje uskutečnění plánované činnosti. Vamygdale také dochází kvyhodnocení prožívaných událostí apřidělení emoční kvality. Při zaregistrování nebezpečí se aktivizuje mozková kůra azejména systém hypotalamus–sympatikus spouštějící stresovou reakci. Další významná struktura limbického systému, hipokampus, má význam pro paměť (viz např. A. Merkunová, M. Orel, 2008).

Koncový (velký) mozek (telencephalon) je vývojově nejmladší anejvyšší oblastí CNS. Jeho vnitřní oblast („bílá hmota“ vláken obalených myelinem) je překryta mozkovou kůrou („šedá hmota“ – převážně neobalená vlákna atěla nervových buněk). Vmozkové kůře dochází kúplnému zpracování informací akintegraci všech regulačních systémů vjednotném řízení činnosti. Jsou zde zakotveny projekční oblasti vnímání apohybových reakcí (jejich podráždění tyto vjemy areakce vyvolává, poškození je naopak ruší) aasociační oblasti, které mají podstatný význam pro paměť amyšlení (čelní asociační oblast se vztahuje kmyšlenkovému řešení problémů; týlní oblasti pravděpodobně zprostředkovávají integraci vjemů; spánkové asociační oblasti mají zřejmě vztah kvybavování zážitků). Čelní projekční oblasti aspánkové asociační oblasti se podílejí na rozumění atvoření řeči. Poškozením těchto oblastí vznikají závažné poruchy řečové činnosti – afázie (projevující se neschopností porozumět mluvenému či psanému slovu nebo neschopností samostatně tvořit věty, číst či opakovat slyšené). Velký mozek je tvořen dvěma polokoulemi (hemisférami), spojenými kalózním tělesem. Uvnitř polokoulí je uložena funkční soustava bazálních jader (ganglií) tvořených šedou hmotou, propojených sdalšími částmi mozku, podílející se smozečkem amozkovou kůrou na záměrných pohybech. Psychické funkce obou hemisfér jsou poněkud odlišné (srovnej K. Balcar, 1991).

Pravá hemisféra zpracovává smyslové údaje zlevé části zorného pole alevé poloviny těla ařídí její pohyby. Uvětšiny lidí (98%) se rozhodujícím způsobem podílí na celostním, názorném, obrazném, spíše intuitivním než logickém zpracování skutečnosti. Přitom má kdispozici jen omezené jazykové prostředky (spíše konkrétní výrazy ajejich subjektivně pojímaný obsah). Funkcí pravé hemisféry je také řízení emocionálního života.

Levá hemisféra zpracovává údaje zpravé části těla aovládá ijejí motoriku. Řídí zejména analytické, věcné, logické zpracování reality, které respektuje časové aprostorové souvislosti. Zprostředkovává tvoření apoužívání pojmů, chápání významu asmyslu různých vztahů asituací amá rozhodující podíl na řečové činnosti, čili té části sémiotické funkce týkající se užívání slov jako prostředků označujících různé předměty audálosti.

Mozek ovšem pracuje jako funkční celek, specializace jeho částí na různé funkce je relativní. Dělba úloh mezi oběma mozkovými polokoulemi vrámci psychické činnosti je výsledkem jejich postupné diferenciace vprůběhu vývoje. Je známo, že existuje poměrně značná schopnost kompenzovat funkci určité poškozené oblasti mozku činností oblasti jiné.

Senzorická amotorická část periferní nervové soustavy (PNS) vcelku rychle abezprostředně informuje mozek osituaci, vníž se organismus nachází (dostředivé, aferentní nervové dráhy od receptorů smyslových orgánů kcentru), arealizuje patřičnou odpověď (odstředivé, eferentní nervy), která je vsouladu se záměry člověka, případně je bezděčná. Součástí vnímání je zpracování informace zkožních nociceptorů prožívané jako bolest.

Vegetativní větev (VNS) PNS je zprostředkovaná fyziologicky ipsychologicky komplikovaněji. Působí na žlázy, hladké svalstvo vnitřních orgánů, je relativně nezávislá na vůli člověka. Ten ji může ovlivňovat jen nepřímo navozováním situací, onichž je známo, že mají na vegetativní nervstvo určitý účinek. Těchto postupů využívá např. jóga či relaxační aaktivační techniky. Proto se VNS nazývá také autonomním nervstvem. VNS je tvořena třemi funkčními subsystémy (viz např. A. Merkunová, M. Orel, 2008):

• sympatický – vyvolává povzbuzující nebo tlumící účinky uřady různých vnitřních orgánů současně, působí jako celek; pro zvládání stresu je důležité propojení sympatiku sdření nadledvin (sympatoadrenální systém);

• parasympatický, tlumící nebo budící činnost orgánů výběrově ijednotlivě;

• enterický – je uložen přímo vtrávicím traktu po celé jeho délce aovlivňuje jeho funkci relativně nezávisle na CNS.

Sympatický aparasympatický oddíl VNS řídí většinu orgánů společně. Působí zpravidla střídavě ajejich účinek bývá opačný. Některé funkce jsou aktivovány sympatikem iparasympatikem současně. Vzájemná vyváženost obou částí VNS je pro zdravou funkci osobnosti nezbytná. Narušení této rovnováhy je spojeno stělesnými iduševními problémy. Činností sympatiku aparasympatiku je ovlivňován enterický subsystém.

1.3 Jevy ovlivňující adaptaci zvenčí

Lidská adaptace se realizuje vinterakci dvou systémů: osobnosti aprostředí. Pro zjednodušení složitého rozboru je možné se zaměřit na některé jevy ajejich vazby aod dalších odhlédnout, aniž by byl jejich význam podceněn, nebo dokonce popírán. To vpodstatě platí ipro uplatnění tradičního dělení vlivů na vnější avnitřní stránky adaptačních dějů při jejich analýze. Zjednodušení výhodné pro popis, pro vyjasnění orientace empirického výzkumu (charakteristika proměnných) či pro praktické účely ovšem snižuje rozsah zobecnitelnosti výsledků.

Vnější, objektivní stránka adaptace vystupuje do popředí zejména vpřípadech, kdy podněty asnimi spojené nároky skutečně ohrožují zdraví nebo život člověka bez ohledu na to, zda si je toho vědom. Jde např. osituace, kdy se výměna energií vprostředí náhle vymyká kontrole apřitom je dostatečná ktomu, aby člověk byl reálně ohrožen padajícími tělesy, intenzivním prouděním vzduchu či velké masy vody, extrémním teplem atd. Analýzu vnějších nároků vinterakci člověka sprostředím více či méně abstrahujícího od rozmanitosti individuální odezvy organismu lze využít např. při stanovení obecné charakteristiky „objektivních“ pracovních nároků nebo nároků určité profese vrůzných taxonomiích. Již před 30lety se unás např. M. Hubač (1978) nebo V. Bajčík aM. Broniš (1981) zaměřovali při hodnocení adaptačních požadavků různých prací na vnější nároky, které se podílejí spolu sneuropsychickým stavem jedince adobou zatížení na celkové míře namáhání organismu. Přitom uvažovali ocharakteru amnožství těchto nároků včetně informací, které vpodobě nervových impulzů procházejí nervovým systémem. Pro jejich exaktní analýzu může být vhodné vyjádření míry působení řady vnějších vlivů pomocí fyzikálních jednotek, jak navrhuje např. již G. C. D. Burger (1964).

Knejdůležitějším vnějším vlivům působícím na adaptační proces se zpravidla řadí životní události, drobné každodenní nepříjemnosti (daily hassles) aradosti (daily uplifts) asociální opora (social support). Kromě problémů vsociálních vztazích mohou nepříjemnosti způsobovat také fyzikální, chemické, bioklimatické vlivy sobjektivní mírou pravděpodobného ohrožení organismu, hodnotového systému či potřeb osobnosti. Podstatná je např. masa energie, jejíž výměna se vymyká kontrole jedince akterá jej může přímo poškodit.

Různé životní události spojené svelkými nesnázemi aproblémy, ale inahromadění drobných nepříjemností zvyšují zátěž jedince často až na úroveň stresu, někdy neúnosnou. Při vší rozmanitosti individuálního prožívání ahodnocení událostí vlastního života různými lidmi ovšem existují isituace, které jsou za adaptačně náročné považovány všeobecně.

Ve snaze řadit životní události podle intenzity jejich všeobecně negativního dopadu na člověka sestavovali někteří autoři různé škály. Knejzávažnějším událostem vtomto směru jsou řazeny (viz např. T. H. Holmes, R. N. Rahe, 1967; L. Míček, V. Zeman, 1997) úmrtí manželského partnera adalších členů rodiny, jejich či vlastní vážné onemocnění, věznění, rozvod, smrt blízkého přítele, ztráta zaměstnání apod. Výskyt nejzávažnějších událostí ajejich kumulace vprůběhu roku ztěžuje adaptaci, zvyšuje riziko výskytu negativních důsledků stresu (např. nespokojenost, vyčerpání, snížení imunity organismu).

Denní drobné nepříjemné události se stávají stresogenními avyvolávají také nespokojenost, zejména když se často opakují akdyž se během nějaké doby nahromadí. Pak jsou prožívány jako dlouhodobě obtížné aumořující „stokrát nic“.

Častými zdroji problémů kladoucích zvýšené nároky na adaptační proces jsou neshody akonflikty mezi lidmi zrozmanitých důvodů. Řada náročných situací souvisí se zaměstnáním (nízký příjem, nezajímavá práce, neshody na pracovišti) či životním stylem (málo možností pro relaxaci azábavu, nedostatek přátelských vztahů apod.).

Naopak pozitivně na subjektivní prožívání jedince působí každodenní drobné životní radosti. Schopnost jejich rozpoznání avnímání je funkcí pozitivní afektivity apozitivního myšlení, optimismu apod.

1.3.1 Sociální opora

Za relativně účinný faktor mezilidských vztahů omezující působení stresu (hovoří se např. ozmírňujícím nárazníkovém – buffering – vlivu) na člověka je řadou autorů považována sociální opora, ikdyž odborná diskuse na téma vztahu mezi adaptací na zátěž asociální oporou není zdaleka uzavřená. Sociální opora je součástí naplnění lidských sociálních potřeb (srovnej např. J. Křivohlavý, 1994 ). Zahrnuje různá působení lidí vokolí jedince, kteří jsou mu blízcí, pozitivně jej hodnotí amají jej rádi. Patří sem iuznání předností jedince osobami, na nichž mu záleží. Přirozeným zdrojem sociální opory je především rodina, kde akceptování, pomoc či povzbuzení každému členu tvoří součást jejích funkcí apodílí se na utváření pocitu jistoty abezpečí od raného dětství. Na základě řady pozorování lidí vkritických životních situacích se ukázalo, že pozitivní sociální vazby vrodině či dalších sociálních skupinách ive vztazích kjednotlivým osobám usnadňují adaptaci na nepříznivé podmínky, ovlivňují pozitivně zdravotní stav. Sociální akceptování, pocit důvěry, jistoty, sounáležitosti apod. navozují také pocit spokojenosti se sebou samým ise životem vůbec, který se zvýrazňuje (viz G. Caplan, 1974) vdůsledku toho, že se jedinec vidí jako schopný své prostředí zvládat. Pozitivní vliv sociální opory na lidskou adaptaci je zajišťován iprostřednictvím změn vneurohumorálních reakcích na danou situaci. Mimo jiné se ukazuje důležitost sociální opory uemocionálně náročných profesí např. jako prevence syndromu vyhoření (burnout).

Podstata pozitivního působení sociální opory spočívá jednak vpřesvědčení oblízkosti adostupnosti pomoci aporozumění od lidí vokolí, jednak vreálné existenci této pomoci.

Sociální oporu lze vnitřně diferencovat podle jejích znaků (viz např. J. Křivohlavý, 2001) aje uní také možno rozlišit různé dimenze. Emocionální sociální opora spočívá např. vchování okolních osob vyjadřujících náklonnost, blízkost, lásku, porozumění či starostlivost. Instrumentální sociální opora spočívá vpomoci prostřednictvím konkrétních nástrojů. Evaluační sociální opora je příznačná poskytováním pozitivního hodnocení. R. S. Weiss (1974) rozlišuje vrámci sociální opory intimitu, sociální integraci, vážnost, starostlivost, spojenectví avedení.

Zorganizačního hlediska se lze na sociální oporu dívat jako na poskytování souboru důležitých apotřebných informací, díky kterému mají lidé vzaměstnání mimo jiné též pocit, že jim organizace jako taková ijednotliví spolupracovníci věnují kolegiální pozornost, poskytují jim potřebnou péči, aže jsou zde zapojeni do sítí vzájemných pracovních závazků ineformálních vztahů. Napomáhá kzískání sebeúcty, kladného sebevědomí aposílení sebedůvěry.

Vztah mezi zátěží asociální oporou shrnuje např. J. Mareš (in J. Mareš akol., 2001, s.6) do čtyř možností:

1. Sociální opora ovlivňuje adaptaci na zátěž: člověk vtísni zažívá oporu atím snadněji se vyrovnává snároky; sociální opora má podobu pomoci při zvládání zátěže (coping assistance).

2. Adaptace ovlivňuje sociální oporu: způsob, jakým se člověk vyrovnává či nevyrovnává se zátěží, signalizuje jeho sociálnímu okolí, zda vůbec potřebuje pomoc, případně který typ pomoci potřebuje.

3. Sociální opora aadaptace na zátěž neovlivňují jeden druhého žádným konzistentním způsobem.

4. Sociální opora aadaptace na zátěž se ovlivňují navzájem anavíc jsou obě ovlivňovány dalším faktorem stojícím vpozadí.

Pro získání aktuální sociální opory související smomentální spokojeností jsou podle J.E. Hobfolla et al. (1991) důležité jak pocit blízkosti jedné osoby, tak pocit svazku sširší sociální skupinou. Podpora blízké osoby účinně zvyšuje ispokojenost. Obecně však je pro člověka uspokojující idostupnost podpory širšího sociálního prostředí.

Pokud se jedná oúčinek sociální opory, lze rozlišit (viz např. A. L. Quinter et al., 1990) přímý anepřímý účinek. Výkladový model zabývající se přímým účinkem (direct effect model) předpokládá příznivý účinek sociální opory na psychickou pohodu (well-being) bez ohledu na aktuální úroveň stresovanosti jedince. Nepřímý model (buffer effect model) orientovaný na nárazníkové působení sociální opory počítá sjejí interakcí saktuální hladinou stresu. Uspokojivá sociální podpora pak chrání osoby vystavené stresorům před jejich negativními dopady. Nárazníkový efekt sociální opory lze vyložit přijetím příznivější alternativy kognitivního hodnocení situace nebo inhibicí maladaptivních obranných reakcí díky uspokojivým sociálním vazbám. Jinými slovy, sociální opora podle nárazníkového modelu působí jako intervenující proměnná mezi stresorem avýsledkem jeho působení na jedince. Přitom mohou vznikat isituace, např. při závažných životních událostech (vážné onemocnění, úraz, úmrtí blízké osoby apod.), že se okolí od postiženého jedince sociálně distancuje (např. proto, že neví, jak se vdané situaci vůči němu chovat). To pak může zvyšovat jeho pocit osamocení, úzkost, depresi inespokojenost.

Při posuzování pozitivního vlivu sociální opory na zvládání stresu ajeho nepříjemných důsledků se můžeme setkat isopatrněji formulovanými stanovisky, která upozorňují na nebezpečí přeceňování stresově nárazníkového vlivu sociální opory samé jako izolovaného jevu.

Sociální opora není jen pasivním procesem, vněmž je rozhodující její vnímání apřijímání, ale její součástí je iposkytování podpory druhým lidem (B. R. Sarason, I. G.Sarason, G. R. Pierce, 1990). Pomoc druhým vnesnázích spojená sopuštěním role oběti apřijetím role aktéra přispívá krozvoji vlastní sebedůvěry aspokojenosti se sebou samým. Navíc pasivní jedinci, cítící se jako bezmocné abeznadějné hříčky nepřízně osudu, nezřídka sociální oporu zokolí, na kterou čekají, nedostávají. Podrobně se sociální oporou vobecném smyslu izhlediska řady souvislostí aspeciálních otázek zabývá třídílný sborník redigovaný J.Marešem (J. Mareš akol., 2001, 2002, 2003).

Určitým ukazatelem adaptace na sociální podmínky (adjustace) může být schopnost porozumět avyrovnat se požadavkům vyplývajícícm ze sociálních rolí. Zvývojového hlediska lze objektivně adaptaci posuzovat podle úspěšnosti plnění vývojových úkolů (viz R. J. Havighurst, 1972), stanovících neformálně na bázi dlouhodobých historických zkušeností azvyklostí určité kultury požadavky na schopnosti avýkonnost jedince, tedy to, co má vurčité etapě ontogeneze vsouvislosti se svou socializací zvládnout. Jejich časový rozvrh respektuje zpravidla průměrný vývoj nervové soustavy aosobnostních předpokladů. Plnění těchto úkolů je také společensky hodnoceno. Opožďování za požadavky plynoucími zvývojových úkolů, případně jejich předbíhání bývá spojeno surčitými potížemi pro jedince. Například při vážnějším zaostávání jedince bývá takové selhání negativně hodnoceno, popřípadě itrestáno okolím. To vytváří pocit zvýšené zátěže amimo jiné také zvětšuje pravděpodobnost selhání vdalších úkolech. Naopak je-li socializační úkol vyžadován opožděně, ztrácí pro jedince aktuálnost amůže být zanedbán, případně vytěsněn jiným obsahem. Společensky dané úkoly socializace znamenají vždy určitá omezení vrozených biologických ipsychologických tendencí, regulují různou měrou způsob jejich uplatnění (např. uspokojování tělesných potřeb, realizace zájmů).

1.4 Psychologické adaptační činitele

Při charakteristice vnitřních psychických složek adaptačního procesu se budeme zabývat souvisejícími psychickými ději zobecnějšího pohledu při zachování tradičního dělení psychických procesů na kognitivní, afektivní akonativní (behaviorální). Konkrétněji se budeme věnovat jednotlivým fenoménům apříslušným konstruktům ještě dále.

1.4.1 Kognitivní složky adaptace

Předmětem kognitivních funkcí sehrávajících důležitou roli vadaptačním procesu je pochopení ahodnocení celé situace zahrnující hodnocení sebe samého ihodnocení věcí, jevů či podnětů zokolí.

Ze subjektivního hlediska je pro adaptaci podstatný zejména dopad hodnocení do roviny prožívání. Kvalita vlastního hodnocení je vobecné rovině ovlivněna intelektovými předpoklady jedince včetně jeho schopnosti vyrovnat se srůznými chybnými tendencemi plynoucími zobranných mechanismů (viz kap. 3.1), různých chyb vlogice usuzování apod. Příkladem konstruktů představujících kognitivní dispozice kvěcnému posouzení objektivních situačních isubjektivních momentů iknásledné volbě adekvátních řešení vreálných (inepříznivých) podmínkách mohou být např. účinná kapacita rozumu (O.Mikšík, 1991) nebo konstruktivní myšlení (constructive thinking) (viz např. S. Epstein, L. Katz, 1992).

Kognitivní hodnocení

Zásadní podíl kognitivního hodnocení (cognitive appraisal) situace, vníž se člověk právě nachází, na jeho prožívání zdůrazňují mnozí autoři již řadu let. Například již R. R. Grinkel aJ. P. Spiegel (1945) upozorňují na významný vliv hodnocení skutečnosti (rozlišování, usuzování, rozhodování) nato, jak ji lidský jedinec prožívá, ajak příslušné požadavky zvládá. Podobně uvažuje také ve svých pozdějších pracích H. Selye (1979, 1983 aj.) či S.Folkman aR. S. Lazarus (1980). Selye např. hovoří otom, že percepce ahodnocení stresu podstatně ovlivňuje jeho důsledky (např. zdravotní), takže psychické vlivy mohou nabývat převahy nad mechanismy organismu (mind-over-body). Folkmanová aLazarus rozlišují primární asekundární hodnocení. Primární hodnocení se týká míry nebezpečnosti dané situace vůbec aposouzení rizik různých řešení. Sekundárně se hodnotí možnost úspěšně situaci zvládnout, případně ipříležitost ji pozitivně využít. Dále je možno mluvit vtéto souvislosti opřehodnocení (reappraisal) jako opozději nastupující adaptační fázi zvládání stresu, kdy člověk vdůsledku získaných nových informací přehodnocuje své vidění situace.

Kognitivní hodnocení situace může trvat ivelice krátkou dobu. Během této doby má vlastně člověk relativní svobodu vrozhodování ve více nebo méně širokém rozpětí posouzení od pozitivní po negativní aohrožující hodnoty aod stím související úplné spokojenosti přes neutrální úroveň až kúplné nespokojenosti, obavám apod. Výsledek hodnocení je patrný ina příslušné neurohumorální reakci. Předmětem kognitivního hodnocení se stávají až ty přetrvávající podněty, které vědomí registruje, protože nebyly účinně zvládnuty nevědomými avíce méně automatizovanými fyziologickými regulačními mechanismy, nebo podněty, jež mají svůj původ přímo ve vědomí jako představy či myšlenky.

Kognitivní hodnocení může realitu ipoměrně značně zkreslovat. Člověk někdy nedocení reálné nebezpečí některých podnětů aroli stresorů jim za daných okolností nepřipisuje, ikdyž je jeho ohrožení jinak vysoce pravděpodobné, nebo dokonce zákonité. Naopak běžně považuje za škodlivé isituace, kdy je ohrožení pouze domnělé nebo objektivně nepodstatné. Role stresoru je zde přičítána podnětům, ikdyž jejich negativní vliv není zřejmý nebo pravděpodobný. Kognitivní omyly (srovnej např. J. Praško, H. Prašková, 2001) často vznikají, protože lidé při posuzování své situace např. vyvozují nesprávné závěry zudálostí, které samy osobě nutně nemusí být negativní (někdo se na nás neusmívá – nemá nás rád), vytrhují jednotlivé události zkontextu, zaměřují se zejména na jejich záporné stránky azveličují jejich význam, pomíjejí pozitivní aspekty, podléhají černobílému klamu (předpoklad, že věci jsou buď dobré, nebo špatné), nesprávně generalizují, přeceňují vlastní emoce (rozzlobilo mě to – je to nesprávné). Chybou je také, pokud své jednání zaměřujeme pouze ktomu, co bychom měli aneměli, co musíme nebo nesmíme („musturbace“). Tak se sami dostáváme pod tlak azvyšujeme svoji zátěž, což nás dlouhodobě vyčerpává.

Kognitivní styl

Kpsychickým jevům zokruhu přetrvávajících osobnostních charakteristik, které mají zřejmý vztah khodnocení situace atím koneckonců ikcelému průběhu avýsledku adaptačního procesu, patří kognitivní styl. Kognitivní styl jako určitou individuálně příznačnou osobnostní charakteristiku tak lze vzhledem ke zmíněnému významu kognitivních aspektů adaptace považovat za důležitou součást odolnosti vůči zátěži.

Pojem styl vpsychologii uplatnil G. W. Allport ve své známé práci opsychologickém pojetí osobnosti (1937) při charakterizování určitých obecnějších typických znaků osobnosti nebo chování. Širší měrou se vodborné literatuře uplatňuje patrně od počátku padesátých let 20. století (I. Sarmány, 1992a). Podle V. Smékala (2009) je vtomto termínu vyjádřeno úsilí vynaložené kobjasnění vnitřní konzistence ajednoty osobnosti. Její chování aprožívání je ovlivňováno charakteristickými způsoby vytváření subjektivních obrazů okolního světa asebe samého včetně různých představ amyšlenek orůzných vztazích asouvislostech. Tyto obrazy pak mají tendenci vgeneralizované podobě vnaší mysli přetrvávat aovlivňovat chování.

Kognitivní styl je chápán jako tendence jedince přijímat azpracovávat informace apodněty ze svého okolí určitým více méně konzistentním způsobem. Jinými slovy, kognitivní styl představuje jakéhosi „společného jmenovatele“ postupů obvykle volených jedincem při poznávání reality. Kognitivně orientovaní psychologové vpojmu styl zobecňují charakteristické vzorce prožívání achování, vnichž se uskuteční abstrakce ze specifických vjemů areakcí (V. Smékal, 2009). Někteří známí autoři vtéto souvislosti pracují sdalšími termíny. Například J. Piaget (1970) hovoří oschématech. Schémata jsou složitě utvářené komplexy psychických aktivit aobsahu vztahujících se kurčitému jevu. Schémata jsou oproti stylům dynamičtější. G. A. Kelly (1955) používá pojem osobní konstrukt. Osobní konstrukty jsou ze zkušenosti vyvozené, individuálně příznačné apřetrvávající způsoby hodnocení aanticipace událostí, které ovlivňují jednání jedince vurčitých situacích.

Období poměrně velkého zájmu ovýzkum kognitivních stylů trvalo zhruba do poloviny osmdesátých let 20. století. Přestože pak dochází kpatrnému poklesu badatelské pozornosti, dá se říci, že ve vztahu kproblematice zátěžové odolnosti má téma kognitivního stylu svůj zřejmý význam. Vtéto souvislosti se jím na Slovensku zabývá např. I.Sarmány-Schuller (1994) aI. Ruisel (2006).

Teoretická analýza pojmu kognitivní, případně percepčně-kognitivní styl dospívá mimo jiné kdiferenciaci různých stylů. Knim jsou dále jako jevy obdobné povahy řazeny styly učební aintelektové (myšlenkové). Vurčování dimenzí kognitivních stylů vodborné literatuře není shoda co do jejich podoby ani počtu. Nicméně předpoklad ojejich souvislosti sodolností se jeví jako přijatelný.

Například D. Flahout (viz I. Sarmány, 1992) uvádí celkem 21kognitivních stylů (další autoři, např. S. Messick, 1984, uvažují opočtu dimenzí kognitivních stylů od 10do 19) azačleňuje je do pěti obecněji pojatých skupin: (1) funkční úroveň, (2) specializace, (3) diferenciace, (4) flexibilita, (5) stabilita. Vztah těchto dimenzí kognitivních stylů kpsychické odolnosti vůči zátěži není jednoznačný. Vzásadě zde mohou sehrát pozitivní inegativní, ale také neutrální roli azřejmě přitom záleží ina dalších okolnostech. To platí téžodalších často uváděných charakteristikách kognitivních stylů, jako je např. vztah ke známým či neznámým možnostem zvládání dané situace. Poměrně známé je členění na inovační aadaptační přístup (M. Kirton, 1976), případně na heuristický aalgoritmický přístup (R. Groner, M. T. Groner, 1990, cit. podle I. Sarmány, 1992). Inovační přístup (inovátoři) se vyznačuje hledáním nových aspektů situace asnahou ouplatnění nových variabilních způsobů jejího zvládání, což může být výhodné vnových, neznámých či nepřehledných situacích, kdy je ztížená orientace jedince. Oproti tomu adaptoři tíhnou ke známým, osvědčeným, někdy přesně předepsaným (algoritmy) postupům. Taková tendence může být úspěšná spíše vsituacích známých nebo obsahujících některé již známé součásti.

Inteligence

Schopnost adaptovat se na požadavky prostředí aadekvátně jim dostát je zdůrazněna vřadě starších inovějších definic fenoménu vztahujícího se ke kvalitě poznávání azpracování informací (či celkové kvalitě myšlení) – inteligence (např. W. Stern, D. Terman, L. L. Thurston, C. Burt, R. J. Sternberg, S. Brockert).

Součástí inteligence je mimo jiné schopnost abstraktního myšlení, řešení problémů či chápání vztahů, které umožňují hodnotit sebe sama ivěci audálosti vokolí arozlišovat přitom podstatné od nepodstatného. To může mít zřejmou vazbu na detekci zdroje zátěže, jeho identifikaci, bilanci možností adaptace, volbu strategií apod.

Vsouvislosti sadaptací na sociální vztahy azvládáním sociálně podmíněné zátěže (adjustace) ase schopností orientovat se vprožívání vlastním ijiných osob se uplatňují pojmy sociální inteligence (viz např. J. Výrost, F. Baumgartner, 2006) aemoční inteligence (např. D. Goleman, 1997, 2000) avpodobném smyslu také například sociální kompetence. Ponecháme-li stranou historické souvislosti aterminologické problémy, lze tyto pojmy vztahovat ke schopnosti rozumět sobě ijiným lidem adobře snimi vycházet. Ve výzkumu (J. Výrost, F. Baumgartner, 2006) se projevil pozitivní vztah sociální inteligence apreference efektivnějších strategií zvládání (zaměření na problém převažovalo nad tendencemi kvyhýbání se zátěži). Osoby svyšší úrovní sociální inteligence také dosahovaly vyšších hodnot vtestu extraverze, nižší míru psychické lability, vyhoření, méně často pociťovaly osamělost ve vzahu klidem. Sociální inteligence se ukázala sice jako příbuzná kemocionální iakademické (všeobecné, abstraktní) inteligenci, ne však jako totožná. To podporuje předpoklad, že se nejedná osynonymní koncepty aže kromě společného obsahu zahrnuje každý znich iurčité specifické stránky, které se snaží zachytit např. příslušné testy. Emocionální inteligencí se budeme podrobněji zabývat ještě vkap. 1.4.2.

Inteligence vběžném životě

Každý faktor variability může být vyjádřen na škále od minima (rigidita, netečnost) po maximum (plasticita, instabilita). Rovněž lze nalézt dvě roviny vyššího řádu pro každý ze čtyř faktorů psychické variability osobnosti označované jako psychická spontabilita, vzrušivost, nabuditelnost amotorická hybnost.

Sebehodnocení asebepojetí

1.4.2 Afektivní stránky adaptace

1.4.3 Zaměřenost úsilí achování

• aktivní aotevřené prosazení oprávněných požadavků jako prostředek dosažení cílů ipřes neopodstatněné (afrustrující) bariéry;

• odmítnutí neoprávněných požadavků jiných osob, jejichž prosazení by nám mohlo způsobit problémy;

• požádání opomoc vnesnázích;

• vyjádření svého názoru včetně nesouhlasu či kritiky způsobem respektujícím idruhou stranu;

• přijetí kompromisu.

1.5 Poruchy adaptace

1.6 Vulnerabilita