Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce

nakladatelství Grada Publishing, a.s.

JUDr. Záboj Horák, Ph.D.

Církve a české školství

Právní zajištění působení církví a náboženských společností ve školství na území českých zemí od roku 1918 do současnosti

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4525. publikaci

Recenzovali:

prof. JUDr. Jiří Rajmund Tretera

doc. JUDr. Stanislav Přibyl, Ph.D., IC.D

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Zhotovení EPUB Antonín Plicka

Vydání 1., 2011

© Grada Publishing, a.s., 2011

ISBN 978-80-247-3623-5 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-7044-4 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7045-1 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Chtěl bych na tomto místě poděkovat oběma recenzentům knihy, prof. JUDr. Jiřímu Rajmundu Treterovi

a doc. JUDr. Stanislavu Přibylovi, Ph.D., IC.D.,

za provedené recenze.

Za řadu cenných připomínek děkuji svým kolegům učitelům z Právnické fakulty Univerzity Karlovy a spolupracovníkům z vedení Společnosti pro církevní právo. Můj srdečný dík náleží i pracovníkům nakladatelství Grada Publishing, a.s., redaktorům, korektorům i sazeči, za jejich pečlivou práci.

Poznámka: Údaje v knize jsou zachyceny podle právního stavu k 30. červnu 2011.

Zkratky

c.

canon, kánon

cc.

canones, kánony

CČSH

Církev československá husitská

CČS

Církev československá

cf.

confer (srovnej)

CMTF UP

Cyrilometodějská teologická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci

CSsR

Congregatio Sanctissimi Redemptoris, tj. řeholní kongregace Nejsvětějšího Vykupitele, redemptoristé

č.j.

číslo jednací

ČCE

Českobratrská církev evangelická

ČSR

Československá republika, Česká socialistická republika (1969–1990)

ČSFR

Česká a Slovenská federativní republika

ČSSR

Československá socialistická republika

EA

Evangelická akademie

eds.

editors (vydavatelé)

ETF UK

Evangelická teologická fakulta Univerzity Karlovy

FS ČSSR

Federální shromáždění Československé socialistické republiky

HTF UK

Husitská teologická fakulta Univerzity Karlovy

ibid.

ibidem, tamtéž

JU

Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích

Kčs

korun československých (1945–1992)

KEBF

Komenského evangelická bohoslovecká fakulta v Praze

KNV

krajský národní výbor

KPBŠ

Klub přátel bratrských škol

KSČ

Komunistická strana Československa

KTF UK

Katolická teologická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

KVŘP

Konference vyšších představených mužských řeholí v ČR

min.

ministerský

min. šk. a nár. osv.

Ministerstvo školství a národní osvěty

MŠaNO

Ministerstvo školství a národní osvěty

MŠMT

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy

MŠVU

Ministerstvo školství, věd a umění

ONV

okresní národní výbor

OP

Ordo Praedicatorum, řád bratří kazatelů, dominikánů; zkratku užívají členové mužské i ženské větve řádu

o.p.s.

obecně prospěšná společnost

OSF

Školské sestry sv. Františka

P.

pater, otec; označení pro katolického kněze, zejména řeholního

prel.

prelát; katolický duchovní vyššího postavení

ř. z.

říšský zákoník

SDB

Societas Doni Bosci, Společnost Dona Jana Bosca, řeholní kongregace salesiánů

SG

státní geodezie

SJ

Societas Iesu, Společnost Ježíšova, řeholní řád jezuitů

SM

Soror Mariae, sestra Mariina; ve většině ženských řádů a kongregací je užíváno jako označení pro řeholnici, psáno před jménem

SPVC

Sekretariát pro věci církevní ministerstva kultury ČSR

SÚC

Státní úřad pro věci církevní

TF JU

Teologická fakulta Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích

Ú. l.

Úřední list

ÚNV hl. m. Prahy

Ústřední národní výbor hlavního města Prahy

UP

Univerzita Palackého v Olomouci

ÚV KSČ

Ústřední výbor Komunistické strany Československa

VŠB

Vysoká škola bohovědná československé církve

Z.z.

Zbierka zákonov (Slovenské republiky)

Úvod: obsahové a časové vymezení

Církve a školství

Jednou z významných součástí vědy konfesního práva[1] v České republice i v ostatních evropských i amerických zemích je výklad o právní úpravě účasti církví a náboženských společností na vzdělávacím procesu v dané společnosti a státě. Jejich účastí na poskytování výchovy a vzdělání se zabezpečuje:

- svoboda náboženského vyznání jednotlivců a jejich sdružení,

- právo na vzdělání a informace v oblasti náboženské a teologické, a to jak věřících, tak těch, kdo náboženskou víru nevyznávají.

Od počátku přihlížíme k podstatnému rozdílu mezi výukou náboženství jako učebního předmětu základních a středních škol a teologií jako vědou, zařazenou do vysokoškolského studia a užívající ve svém bádání podobných metod jako vědy ostatní, zejména vědy humanitní.

V náboženství jde především o výuku základů nauky určitého náboženského vyznání. Předmět náboženství je úzce spjat s vyznáním, jehož obsah má reprodukovat. Proto rozlišujeme, zda jde o vyučování náboženství katolickému, evangelickému, husitskému, pravoslavnému, židovskému apod. Obsahově se tato výuka podobá, protože v případě těch vyznání, která jsou založena na Bibli (tj. u všech shora jmenovaných), jde především o výklad této přední památky evropsko-americké kultury.

V podrobnějším výkladu si přiblížíme rozdíl mezi školní výukou náboženství, která je otevřena každému zájemci, a náboženskou přípravou uvnitř církví, která má zvěstně-vyznavačský charakter, je určena věřícím a nazýváme ji katechezí. Mohou se sice částečně překrývat, avšak metodologický přístup je odlišný, tak jako je odlišný i okruh posluchačů.

Také teologické fakulty, které tradičně patří k základu univerzit, rozlišujeme na fakulty teologie katolické, evangelické, husitské, pravoslavné a jiné, protože jde pokaždé o jiný přístup k matérii této vědy, odpovídající příslušnému vyznání nebo skupině vyznání. I zde je dána značná otevřenost přístupu ke vzdělání, neboť ke studiu teologie v kterémkoliv věroučném zaměření jsou zváni všichni zájemci. Spojovat teologické fakulty různých konfesních zaměření do jedné se ve světovém měřítku projevilo jako neúčelné, protože by došlo k setření rozdílů mezi jednotlivými směry. Spolupráce jednotlivých teologických fakult mezi sebou a s ostatními vysokoškolskými fakultami je přitom usnadňována zařazením teologických fakult do univerzit.

Poskytování výuky náboženství na všech základních a středních školách, teologického bádání na vysokých školách a zřizování církevních škol k obecné výuce všem předmětům se v průběhu posledních staletí stalo projevem jak náboženské svobody jednotlivce, tak i náboženských sdružení jednotlivců, zvaných církve a náboženské společnosti (tedy náboženské svobody individuální i kolektivní).

Zdvojený a současně spojitý výraz „církve a náboženské společnosti“ je vyjádřením pro náboženská sdružení na vrcholné úrovni. Tento výraz je používán v právních předpisech některých středoevropských zemí i v jejich právní teorii. Také základní předpis současného českého konfesního práva, tj. zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech), jej používá, ve svém nadpise i v textu.

„O tom, které z obou tradičních a konfesními zákony používaných označení ta která církev či náboženská společnost použije, je otázkou její svobodné volby. Uvedená alternativa není závazná (exkluzivní), takže existuje i třetí možnost: v názvu církve i náboženské společnosti se nemusí objevit žádné z obou uvedených označení.“[2]

V odborném textu lze po předchozím upozornění užít i slovní zkratku „církve“ pro církve i náboženské společnosti. A tak budeme i zde v dalším textu užívat této slovní zkratky, s výhradou případů citace oficiálního názvu a textu jednotlivých zákonů.

Náboženská svoboda a školství

Zajištění volného toku informací náboženského charakteru a badatelské činnosti teologické a nábožensko-pedagogické nejen uvnitř církví, ale i navenek, zejména prostřednictvím školního systému, se týká především dětí a mládeže, tedy žáků základních a středních škol, i vysokoškolských studentů, v neposlední řadě ale i těch, kteří vyučování zajišťují, zejména pak příslušných učitelů a pracovníků školské správy.

Povinnost zajistit tuto svobodu vyplývá z právního řádu České republiky, zejména z jeho ústavních předpisů i z mezinárodních smluv, kterými je Česká republika vázána a které mají ve smyslu Ústavy ČR, tj. ústavního zákona č. 1/1993 Sb., § 10, přednost před zákonem.

Z hlediska předmětu této monografie jde především o následující ustanovení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky a mezinárodních smluv:

1. Listina základních práv a svobod z 9. 1. 1991[3]

Čl. 16

(1) Každý má právo svobodně projevovat své náboženství nebo víru buď sám, nebo společně s jinými, soukromě nebo veřejně, bohoslužbou, vyučováním, náboženskými úkony nebo zachováváním obřadu…

(3) Zákon stanoví podmínky vyučování náboženství na státních školách.

2. Mezinárodní pakt o občanských a politických právech z 19. 12. 1966[4]

Čl. 18

(1) Každý má právo na svobodu myšlení, svědomí a náboženství. Toto právo zahrnuje v sobě svobodu vyznávat nebo přijmout náboženství či víru podle vlastní volby a svobodu projevovat své náboženství nebo víru sám nebo společně s jinými, ať už veřejně, nebo soukromě, prováděním náboženských úkonů, bohoslužbou, zachováváním obřadů a vyučováním…

(4) Státy, smluvní strany Paktu, se zavazují respektovat svobodu rodičů, a tam, kde je to vhodné, poručníků, zajistit náboženskou a morální výchovu svých dětí podle vlastního přesvědčení rodičů nebo poručníků.

3. Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech z 19. 12. 1966[5]

Čl. 13

(3) Státy, smluvní strany Paktu, se zavazují respektovat svobodu rodičů, případně poručníků, zvolit pro jejich děti jiné školy než ty, které byly zřízeny veřejnými orgány, které odpovídají takové minimální úrovni vzdělání, jaká je stanovena nebo schválena státem, a zajišťovat náboženskou a morální výchovu jejich dětí ve shodě s jejich vlastním přesvědčením…

4. Úmluva o právech dítěte z 20. 11. 1989[6]

Čl. 14

(1) Státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, uznávají právo dítěte na svobodu myšlení, svědomí a náboženství.

(2) Státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, uznávají práva a povinnosti rodičů, a v odpovídajících případech zákonných zástupců, usměrňovat dítě při výkonu jeho práva způsobem, který odpovídá jeho rozvíjejícím se schopnostem.

5. Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod ze 4. 11. 1950, ve znění protokolů č. 3, 5 a 8[7]

Čl. 9

(1) Každý má právo na svobodu myšlení, svědomí a náboženského vyznání; toto právo zahrnuje svobodu změnit své náboženské vyznání nebo přesvědčení, jakož i svobodu projevovat své náboženské vyznání nebo přesvědčení sám nebo společně s jinými, ať veřejně nebo soukromě, bohoslužbou, vyučováním, prováděním náboženských úkonů a zachováváním obřadů…

6. Dodatkový protokol k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod z 20. 3. 1952[8]

Čl. 2

Nikomu nesmí být odepřeno právo na vzdělání. Při výkonu jakýchkoliv funkcí v oblasti výchovy a výuky, které stát vykonává, bude respektovat právo rodičů zajišťovat tuto výchovu a vzdělání ve shodě s jejich vlastním náboženským a filozofickým přesvědčením…

Tři oblasti uplatňování náboženské svobody ve školství

V českých zemích, podobně jako ve většině ostatních evropských států, se v teorii konfesního práva pojednává o shora uvedené problematice tak, že bývá rozdělena do tří částí. Jde o právní úpravu:

1. církevního školství,

2. vyučování náboženství ve školách bez rozdílu jejich zakladatele,

3. výuky teologie a vědeckého bádání v teologii na vysokoškolské úrovni.

Obvyklé rozdělení konfesněprávní tematiky týkající se školství do tří uvedených bloků sleduje i tato monografie, a proto je v tomto smyslu rozdělena do tří kapitol tomu odpovídajících.

Církevní školství

V kapitole týkající se církevního školství se probírá právní úprava zakládání a vedení církevních škol a škol náboženských společností[9] v rámci školského systému ve státě platného, a to od škol mateřských a škol zajišťujících povinnou školní docházku až po školy poskytující jakékoliv vyšší vzdělání po ukončení povinné školní docházky.

Postavení a úloha církevních škol a vnímání jejich poslání se v proměnách času v jednotlivých zemích mění. Tak tomu je i v českých právních dějinách.

V minulosti i dnes církevními školami procházela obvykle jen menší část dětí a studentů příslušného vyznání; pro naši oblast byla vždy typická otevřenost těchto škol i žákům a studentům příslušejícím k jiným vyznáním. V současnosti se tato otevřenost projevuje i ve vztahu k mládeži, která se nehlásí k žádnému vyznání.

Nelze opomenout, že v minulosti měly církevní školy, zvláště některých menšinových vyznání, charakter konfesně obranný, na což upozorňujeme na příslušných místech.

Někdy, zejména za první republiky nebo snad i dnes, jsou církevní školy veřejností vnímány jako výběrové školy, o čemž svědčí všeobecně známá snaha mnohých rodičů, a to bez rozdílu vyznání, umístit své děti právě na těchto školách. Počet uchazečů obvykle výrazně převyšuje počet míst, která jsou k dispozici.

Představy veřejnosti o nadprůměrné odborné nebo pedagogické úrovni církevních škol ovšem nemusí vždy odpovídat skutečnosti, avšak všeobecná snaha církevních škol, aby úroveň výuky a výchovy jimi poskytované neklesla pod průměr ostatních škol, je pochopitelná.

Příznivý postoj veřejnosti k hodnocení úrovně církevních škol v České republice byl v červnu 2011 podtržen jejich vysoce nadprůměrným umístěním při celostátním posuzování výsledků státních maturit: mezi nejlepšími deseti gymnázii se umístila vedle šesti veřejných a jednoho soukromého gymnázia celkem tři církevní gymnázia, což je opravdu veliký počet, uvědomíme-li si, že církevní gymnázia tvoří jen nepatrný zlomek mezi českými gymnázii.[10]

Vyučování náboženství

V kapitole týkající se úpravy vyučování náboženství se pojednává o právní úpravě organizace výuky náboženství ve veškerém školství, veřejném, církevním i soukromém. Také tato úprava prochází proměnami, zejména od výuky kdysi povinné a konfesně zaměřené, k výuce nepovinné a otevřené všem bez rozdílu vyznání. Zvlášť pozoruhodná je obsahová proměna od dříve zdůrazněného doplňování znalostí potřebných v životě církve k podání hlubšího vhledu do biblických dějů jako základů evropsko-americké civilizace. Výklad obsahu Bible a církevních tradic bývá doprovázen kapitolami z církevních dějin a výkladem základních pojmů světových náboženství (religionistikou).

Výuka teologie

Do kapitoly týkající se výuky teologie je zařazena především právní úprava výuky a vědeckého bádání na teologických fakultách (do roku 1991 zvaných bohosloveckými). Jejich specifikem na českém území je (podobně jako v některých dalších středoevropských zemích) tradice státních teologických fakult, respektive teologických fakult státních univerzit (veřejných univerzit). Podle recentních právních předpisů nic nebrání církvím zakládat též soukromé vysoké školy i s teologickými fakultami, ale dosud se tak nestalo. Současná úprava týkající se pěti teologických fakult na veřejných univerzitách v České republice nepochybně církvím vyhovuje.

Do roku 1950 byla u nás teologie na vysokoškolské úrovni přednášena také v řadě seminářů různých církví, a pokud jde o katolickou teologii, také v některých seminářích diecézních a řeholních. Vzhledem k četným dotazům a zájmu veřejnosti o charakteristiku tohoto typu teologického vzdělání v minulosti a také o jeho vymezení vztahu k fakultní výuce teologie zařazujeme do uvedené třetí kapitoly této monografie týkající se výuky teologie i vstup věnovaný této tematice jako historické.

O vyšších teologických školách pomaturitních, zakládaných dnes některými církvemi (včetně několika takových škol založených jednotlivými složkami katolické církve) v uvedené třetí kapitole monografie nepojednáváme. Tuto tematiku jsme zařadili do její první kapitoly, věnované souhrnně církevním školám.

V neposlední řadě považujeme za vhodné již v tomto úvodu upozornit na značný posun v postavení a vnímání úkolů teologických fakult v minulosti a dnes. Od poslední dekády 20. století k němu došlo v zahraničí i v našich zemích. S tím je spojeno i markantní zvýšení početnosti akademické obce teologických fakult, tj. posluchačů i učitelského sboru.

Zatímco v minulosti byly teologické fakulty vnímány jako vysoké školy, respektive jako součásti vysokých škol připravující především budoucí duchovní na výkon jejich povolání, v současné době je studium teologie otevřeno široké veřejnosti za účelem šíření vzdělání i bádání v předmětné oblasti. Kandidáti duchovního stavu tvoří obvykle jen menšinu posluchačů teologických fakult, většinu tvoří příslušníci „laického“ stavu; celkový počet studentů teologických fakult se v našich zemích zvýšil nejen ve srovnání s dobou totalitního režimu, ale i se stavy předválečnými. „Neduchovenští“ absolventi a absolventky teologických fakult nalézají své široké uplatnění v církvích jako učitelé náboženství, pastorační asistenti, pracovníci diecézních a ústředních orgánů církevní správy, členové církevních soudů, ale i mimo církve, a to jako kulturní pracovníci v rozmanitých sektorech. Vedle vlastní výuky teologie bývají na teologických fakultách akreditovány i některé jiné jí blízké obory, které jsou věcně s teologií a jejími poznatky spojeny, takže jejich studium právě na teologických fakultách se projevuje jako vysoce účelné. Tak například studium dějin křesťanského umění je nutně spjato s poznatky v oboru teologie.

Geografické a časové vymezení

A nyní zbývá ještě osvětlit, jak jsme dospěli k výběru období, kterému se v této monografii věnujeme, a vymezili území, jehož se týká.

Pokud jde o území, jde výlučně o oblast zemí Koruny české, tvořící dnešní Českou republiku, jak se o nich zmiňuje její Ústava, tj. ústavní zák. č. 1/1993 Sb., ve své Preambuli. Tedy o území Čech, Moravy a Slezska. Na potřebných místech se ovšem nevyhýbáme zmínkám týkajícím se shod nebo rozdílů s právní úpravou na Slovensku, zejména pokud jde o dobu existence společného československého státu.

Obtížnější bylo rozhodnout se pro časový úsek, který má být sledován. V centru našeho zájmu je stav od roku 1989. Avšak lze současnost opravdu dobře pochopit bez historických souvislostí, bez vnímání zkušeností z dob minulých, na něž přítomný právní řád navazuje a často i citlivě reaguje? Je-li ohled na právní souvislost s minulostí důležitou součástí bádání ve všech oborech platného práva, pak v oboru konfesního práva to podle našeho názoru platí obzvlášť výrazně. Proto jsme dospěli k závěru pojmout celé pojednání jako právně dějinné. Od kterého data však začít?

Jistě by bylo zajímavé sledovat působení církví ve školství na území českých zemí již od středověku, zejména pak v období renesančním, reformačním a barokním. Zabývat se třeba i specifiky českého školství bratrského i jezuitského, jak se rozvíjelo od 16. století. Podobně by bylo možné zkoumat podíl církevních institucí při budování školství od počátků prosazení přednostní péče státu o školství v době panování Marie Terezie, která význam státní reglementace školství podtrhla svým známým výrokem: „Škola je a zůstane vždy politikum.“[11] Taková práce, byť i jen informativní, by ovšem svou délkou a rozsahem byla nad rámec našich možností a také obsahově by byla vzdálená současnosti.

Proto jsme dali přednost době nejnovější. Jako přelom epoch jsme zvolili vznik samostatného československého státu k 28. říjnu 1918, tedy okamžik, který má podle našeho soudu pro český a slovenský národ zásadní význam. Předmětem našeho zkoumání je právní stav na území českých zemí. I když Československo mělo zpočátku ráz jednotného státu, tedy nikoliv státu složeného, právní úprava v českých zemích byla značně odlišná od úpravy na Slovensku a Podkarpatské Rusi, a to v důsledku recepce dvojího právního řádu, rakouského a uherského. Projevovalo se to i v oblasti konfesního a školského práva. Zejména vývoj církevního školství byl v obou částech státu dosti odlišný.

Každá ze tří kapitol této monografie sleduje vývoj problematiky v historickém sledu, a proto se vždy vrací k roku 1918 jako k výchozímu časovému bodu.

V jednotlivých kapitolách se tedy zabýváme i právní úpravou na území českých zemí převzatou z doby monarchie i změnami, které československý právní řád přinesl. Zejména v kapitole věnované církevním školám musíme zpočátku zabíhat do vzdálenější minulosti.

Nutno předeslat, že konfesní právo v předlitavské části monarchie prošlo v průběhu 19. století zásadní proměnou od úpravy vlastní katolickému konfesnímu státu po úpravu do značné míry liberální, a to částečně již v důsledku některých právních úprav z let 1848–1850, zejména však na základě vydání základních zákonů č. 141–145/1867 ř. z., zvaných jako „prosincová ústava“,[12] tří rakouských „květnových“ zákonů z roku 1868[13] a školského zákona „Hasnerova“ z roku 1869.[14]

Pokud jde o evangelické církevní školství, obracíme se pro pochopení jeho vývoje do ještě vzdálenější minulosti, do doby jeho prvotního budování v době toleranční (1781–1861), zejména pak do doby dočasného vzrůstu počtu evangelických církevních škol na konci tohoto období i po vydání císařského patentu č. 41/1861 ř. z., kterým byli evangelíci a.v. a h.v.[15] v předlitavských zemích zrovnoprávněni s katolíky.

V případě popisu právní úpravy českého církevního školství činíme, jak jinak, pauzu pro léta 1950–1990, kdy neexistovalo. Úpravu výuky náboženství ve škole a úpravu postavení teologických, respektive bohosloveckých fakult v letech 1948–1989 však v příslušných kapitolách vykládáme, neboť obojí existovalo, byť se značnými restrikcemi, i za vlády totality.

V závěru každé ze tří kapitol sledujeme pozitivní vývoj po 17. listopadu 1989, tedy od obnovení demokracie a náboženské svobody v naší zemi, do dnů současných.

1. Právní postavení církevního školství včeských zemích

1.1 Důvody ke zřizování církevního školství vhistorickém pohledu

Včeských zemích existovala tradice, obdobně jako tomu bylo vjiných zemích, podle níž církve ajejich složky zřizují aspravují jistý počet škol vedle škol, zřizovaných světskými vrchnostmi.

Zpočátku, vkatolickém konfesním státě, jakým český stát od vydání českého amoravského „obnoveného“ zřízení zemského vletech 1627 a1628 byl, šlo zejména oinstituce katolické církve, které takové školy zakládaly. Jednalo se okláštery, biskupství či jiné součásti katolické církve. Trpěna byla některá soukromá vyučovací zařízení židovská.

Od vydání tolerančního patentu vroce 1781 atolerančních ediktů pro židy zroku 1782 zakládaly své školy na území českých zemí také evangelická církev augsburského vyznání, evangelická církev helvetského vyznání[16] anáboženské obce židovské.

Církevní školy byly založeny vedle světských škol asloužily především dětem příslušníků té konfese, která je zřídila. Tato tradice trvala po staletí.[17]

Důvod zřizování církevních škol nebyl vždy stejný. Vpřípadě škol zakládaných řeholními řády se realizoval obvykle úmysl, který tyto řády měly ve svých stanovách, tj. věnovat se školnímu vyučování jako svému poslání. Katoličtí biskupové zakládali školy, na nichž se počítalo stím, že jistý počet jejich absolventů bude získán ke studiu bohosloví ake kněžství vkatolické církvi. Zbývající absolventi získávali takto základ pro jiné humanitní studium nebo úřednickou praxi. Vcelku však lze říci, že jen menšina katolických dětí procházela školami církevními.

Jinak tomu bylo vpřípadě škol zakládaných při evangelických sborech ažidovských obcích. Tyto školy měly od svého počátku také jistý charakter obranný, neboť veřejné školství bylo dlouhou dobu pod vlivem smýšlení katolické církve.

Stupeň vlivu katolické církve na veřejné školství se vprůběhu 19. století včeských zemích měnil. Do roku 1848 byl jasným projevem tzv. státního církevnictví (Staatskirchentum), tedy náboženskosti organizované státem za současně vynucené astátnímu vedení podřízené účasti katolických církevních hodnostářů, které zdob osvícenského absolutismu převzal imetternichovský policejní stát.

Nakročení krozšíření občanských svobod od vídeňských revolučních událostí vbřeznu 1848má své konsekvence ivprávní úpravě školských předpisů. Právní předpisy té doby již definují školy soukromé,[18] mezi něž jsou počítány iškoly církevní. Vliv státu na posvětštění výuky ve školách zřizovaných veřejnými autoritami byl posílen. Celkový svobodomyslný vývoj společnosti, prosazovaný vcelé monarchii vletech 1848–1851, byl na čas zastaven tzv. silvestrovskými patenty účinnými od 1. 1. 1852. Avšak „… vrevolučním mezidobí dosažená práva církví anáboženských společností … zůstala zachována.“[19]

Vobdobí bachovského absolutismu (1852–1860) nastala situace, zejména pokud jde oškolství, zcela nová, která nebyla jen pouhým návratem do doby před březnem 1848. Na krátkou dobu – vmezidobí 1856–1868 – získala katolická církev ajejí představitelé právo přímé ingerence ido škol zřizovaných veřejnými autoritami, nyní již nikoliv pod státním vedením. Stalo se tak na základě konkordátu uzavřeného mezi Rakouským císařstvím aApoštolským stolcem roku 1855. Na jeho základě došlo od roku 1856ksvěření dozoru nad veřejným školstvím katolickým církevním autoritám. Nastala éra tzv. konkordátních škol. „Zdá se, že existence tzv. ,konkordátních‘ škol, vnichž pak byly všechny jejich nedostatky přičítány Katolické církvi, ovlivnila pozdější vznik ,antiklerikálních‘ postojů některých českých intelektuálů, kteří jimi vdětském věku prošli, jmenovitě prof. Tomáše G. Masaryka (1850–1937).“[20]

Navzdory konkordátnímu sevření vkonfesněprávní ataké školské oblasti pokračovala vdědičných zemích domu habsburského již předtím zahájená hluboká školská reforma, začínající uškol vysokých astředních apostupně přecházející ina školství nižší. Tyto reformy, nazývané podle ministra kultu avyučování hraběte Lva Thuna také reformami Thunovými, se staly základem přímo vzorového školství vnašich zemích.

Ipřes výklady konkordátu oprivilegiích církve katolické došlo ivtéto době kdokončení projektu zrovnoprávnění obou tolerovaných evangelických církví skatolickou, započatého již roku 1849 adokončeného císařským patentem č.41/1861 ř. z., zvaným protestantský.

Zajímavou reakcí evangelických církví, které byly mezitím postaveny naroveň katolické církvi, bylo zmnožení počtu jejich církevních škol, jako určité obrany dětí příslušejících kněkterému zobou evangelických vyznání před vlivem konkordátních škol.

Po rozdvojení Rakouska vroce 1867 azaložení dualistické monarchie zvané Rakousko-Uhersko byl základ ústavních poměrů vjejí západní části, tj. v„předlitavském“ státě, položen zákonem ovšeobecných právech státních občanů pro království azemě vříšské radě zastoupené č. 142 ř. z. z21. 12. 1867 aostatními zákony zprosince 1867, které tvoří soubor, pro nějž se ujalo označení „prosincová ústava“. Ta platila včeských zemích až do roku 1918.

Kprovedení „prosincové ústavy“ byly vydány vkvětnu 1868 tři zákony zvané květnové, které rozhodným způsobem omezily ingerence katolické církve do veřejného života, založené konkordátem. Pro oblast školství ktomuto omezení dochází zákonem č. 48/1868 ř. z., odnímajícím katolické církvi právo dozoru nad předlitavským veřejným školstvím, svýjimkou dohledu nad výukou vlastního náboženství, tj. katolického.

Záhy nato došlo kvypovězení konkordátu. „Depeší rakouského ministra zahraničních věcí hraběte Friedricha Ferdinanda Beusta (evangelíka!) zčervence 1870 byl konkordát zroku 1855jednostranně vypovězen. Tento krok byl odůvodněn prohlášením rakouské strany, že druhá strana – katolická církev– se stala ,jinou‘, vdůsledku toho, že První vatikánský koncil vyhlásil apapež PiusIX. potvrdil dogma (článek víry), prohlašující papeže za neomylného, pokud nějaký závěr votázkách víry amravů vyhlásil či vyhlásí slavnostně, tj.ex cathedra.

Zákonná derogace vnitrostátní účinnosti konkordátu byla povedena zákonem č. 50/1874 ř. z., ozevnitřních (tj. vnějších) poměrech církve katolické.“[21]

VPředlitavsku od té doby dochází kpřechodu od konfesního státu, upřednostňujícího katolicismus, ke státu nekonfesnímu, respektive konfesně neutrálnímu, což se projevuje především vzákonodárství. Některé podzákonné normy apokyny neprávního charakteru však tuto zákonem upravenou konfesní paritu narušovaly.[22] Tak například pokyny opovinném zahajování výuky ve veřejných školách modlitbou. Tyto excesy byly odstraněny po vzniku republiky.

Éra nekonfesního státu vPředlitavsku vletech 1867–1918 byla doprovázena zvláštním jevem, kterým bezesporu bylo zakládání řady nových katolických církevních škol, zejména některými mužskými iženskými řeholními řády akongregacemi. Také zde šlo do značné míry oobranný charakter, jako krátce předtím vpřípadě škol evangelických. Zatímco uevangelických sborů šlo oobranu proti katolickému vlivu ve veřejném školství, zakládání nových katolických církevních škol sledovalo obranu proti náboženskému indiferentismu nově pojatého veřejného školství.

Aještě jeden důvod krozmnožení katolického školství lze vystopovat. Dochází kněmu také vpřímé souvislosti stehdejším rychlým početním vzrůstem ženských řeholních kongregací azakládáním nových. Vedle kongregací zdravotnických se zakládají imnohé řády akongregace školské, ato na celém světě ivnaší zemi. Jedno idocela „světské“ vysvětlení tohoto dobového jevu je nasnadě: být řeholnicí, členkou školského řádu nebo kongregace byla tehdy jedna zmála cest, jak mohla vdobách před všeobecnou emancipací dosáhnout ižena veřejné angažovanosti jako učitelka. Řeholnice hojně vyučovaly nejrůznější obory lidského poznání, včetně matematiky apřírodních věd.

Současně však od posledních desetiletí 19. století některé jiné církevní školy zanikají, zejména vdůsledku hmotných obtíží ivdůsledku zeslabení personální základny vněkterých mužských řeholních řádech (vnašich zemích např. vpřípadě piaristů). Vtéže době dochází krapidnímu úbytku počtu evangelických ažidovských škol, opět na základě hmotných obtíží.

Říšské azemské právní předpisy voboru školství, týkající se samozřejmě také školství církevního, byly souborně vydány vdíle Zákony anařízení uvěcech obecného apokračovacího školství, na ten čas platné vkrálovství Českém, třetí rozmnožené vydání, zroku 1886.[23] Další podobnou sbírkou jsou Nejdůležitější zákony oškolství obecném spolu sučebnými osnovami pro království české. Vydáno znařízení c. k. ministerstva kultu avyučování. Nově zpracované vydání je zroku 1907.[24]

Problém konfesní vté době ustupuje do pozadí před otázkou jazykovou, tj. stálým zápasem opoměr mezi školami jazyka českého ajazyka německého na celém území českých zemí.

Vuvedeném směru je velmi poučný popis historie českého školství, vypracovaný předními českými odborníky vdobě těsně před první světovou válkou. Jde opátý díl souboru Česká politika, spodtitulem „Kulturní, zvláště školské úkoly české politiky“. Redigoval ho Dr. Zd. V. Tobolka, vydal Jan Laichter na Královských Vinohradech, 1913, obsahuje 1 053stran. Dílo je svědectvím ostále se prohlubujícím česko-německého konfliktu, který se projevoval zvláště významným způsobem voblasti školství. Přináší četná svědectví otom, že rakouské úřady upřednostňovaly německé školství před českým, zejména vjazykově smíšených oblastech. Trvalá byla ijejich nepřízeň voblasti vysokého školství.

Vůči českému aslovanskému živlu zaujatá avšeobecně nespravedlivá národnostní astátoprávní politika rakousko-uherského státu, jakož ivíce než půlstoletí trvající neúspěchy české reprezentace vboji za uplatnění českého státního práva afederalizaci říše, to vše ovlivnilo vůli představitelů českého národa vúsilí oobnovení české samostatnosti akonstituování československého státu na sklonku první světové války. Tím spíše, že úsilí zahraničního idomácího odboje bylo podporováno přechodem velkého množství českých aslovenských vojáků na stranu dohodových mocností. Československé legie vRusku, Itálii aFrancii dosáhly počtu 128 000mužů.[25]

1.2 Církevní školství 1918–1939

Zákon č. 11/1918 Sb. z. an., ozřízení samostatného státu československého, stanovil, že veškeré dosavadní zemské aříšské zákony anařízení zůstávají prozatím vplatnosti (čl. 2). „Takto byl vzájmu společenské stability do nově vytvářeného státního celku recipován rakouský auherský státní aparát aprávní řád. Podle tohoto opatření bývá zákon ozřízení samostatného státu československého označován také jako ,recepční norma‘.“[26]

Církve se angažovaly vdobě první republiky československé nadále jak voblasti národního školství, tj. vsouboru škol, „určených obecnému vzdělání veškeré mládeže ve věku školou povinném…“,[27] tak středního školství. Církevní školy byly považovány za školy soukromé. Další trvání amožnost zakládání nových soukromých škol potvrdila Ústavní listina, tj. zákon č. 121/1920 Sb. z. an. z29. února 1920supřesněním, že „zřizovati soukromé vyučovací avychovávací ústavy je dovoleno jen vmezích zákonů“ (§120 odst. 1). Dále stanovila, že státní správě „přísluší vrchní vedení adozor na veškeré vyučování avychovávání“ (§120 odst. 2).

1.2.1 Církevní školství avzdělávací ústavy voblasti národního školství

Pro národní školství měl zásadní význam říšský zákon oškolách obecných č. 62/1869 ř. z., ve znění zákona č. 53/1883 ř. z., platný až do 31. 8. 1948.[28] Říkalo se mu Hasnerův zákon, podle rakouského ministra kultu avyučování dr. Leopolda Hasnera,[29] za jehož úřadování byl vydán.

Uvedený zákon užíval ve svém názvu termínu „Volksschulen“, což bylo včeském úředním překladu přeloženo jako „obecné školy“. Plné znění názvu zákona vněmčině znělo: „Gesetz, durch welches die Grundsätze des Unterrichtswesens bezüglich der Volksschulen festgestellt werden.“ Vlegislativní asprávní praxi první republiky se pro pojem „Volksschule“ ustálil název „národní škola“, jak jej užíváme ivtomto pojednání. [30]

Národní školství včeských zemích tvořily za první republiky tyto typy škol:

- obecné školy vužším slova smyslu, které byly určeny pro vzdělání mládeže školou povinné od prvního do pátého postupného ročníku anadto ještě mládeže šestého až osmého postupného ročníku, která nenavštěvovala vyšší školy;

- měšťanské (občanské) školy, které byly vyšším typem národních škol určené pro děti šestého až osmého postupného ročníku školní docházky aposkytovaly vyšší vzdělání než školy obecné;

- obecné školy speciální pro postižené děti (vtehdejší terminologii „úchylné“), tj. školy pomocné, školy pro hluchoněmé, slepé, zmrzačené, mravně úchylné;

- výchovné ústavy pro děti vpředškolním věku, což byly mateřské školy aopatrovny;

- pokračovací kurzy pro děti škole odrostlé se všeobecně vzdělávacími úkoly.[31]

Zákon č. 62/1869 ř. z. rozlišil mezi národními školami veřejnými asoukromými. Ve svém §2 označil za veřejné školy ty národní školy, které byly zřízeny nebo vydržovány „zcela nebo zčásti nákladem státu, země nebo některé obce místní“. Naproti tomu soukromé školy byly „jiným způsobem zřízené avydržované“.

Právní postavení církevních škol voblasti národního školství na území českých zemí bylo vuvedeném zákoně č. 62/1869 ř. z., ve znění zákona č.53/1883 ř. z. výslovně upraveno vustanoveních §§70–73.

Na uvedený „Hasnerův“ zákon navázal zákon č. 189/1919 Sb. z.an., oškolách národních asoukromých ústavech vyučovacích avychovávacích, novelizovaný zákonem č. 295/1920 Sb. z. an. Pro námi sledované téma mají zvláštní význam ustanovení jeho §§10 až 13.[32]

Církevní školy byly řazeny mezi „soukromé ústavy vyučovací“. Pokud vněkterých znich měly děti školou povinné „zároveň byt, stravu ajiné potřeby“, byly nazývány „ústavy vychovávacími“ (zák. č.62/1869 ř. z., §70). Zřízení těchto institucí bylo povoleno, jestliže jejich představení aučitelé prokázali způsobilost vyučovat, jakou měli učitelé veřejných škol stejné kategorie, pokud chování představených iučitelů bylo bez mravních závad aučební osnovy odpovídaly osnovám veřejných škol; také zařízení (budova, umístění) muselo být dostatečné, aby neohrozilo zdraví žáků. Kotevření církevní školy nebo církevního výchovného ústavu bylo zapotřebí schválení zemské školní rady, to však nesmělo být odepřeno, pokud byly výše uvedené podmínky splněny. [33]

Církevní školy acírkevní výchovné ústavy svyučovací látkou vrozsahu národních škol byly podle zákona č. 189/1919 Sb. z. an., ve znění zák. č.295/1920Sb. z. an., pod dohledem státní správy. Pokud byly povoleny po vydání tohoto zákona, získaly tímto povolením právo vydávat vysvědčení splatností jako národní veřejné školy, tedy „právo veřejnosti“. Ty, které byly zřízeny před vydáním zákona, mohly toto právo obdržet, nezjistila-li prohlídka školního inspektora podstatné závady. Právo veřejnosti mohlo být ministerstvem školství anárodní osvěty ze závažných důvodů odňato. Soukromým obecným aměšťanským školám, tedy icírkevním, bylo možné na základě zákona č. 189/1919 Sb. z. an. povolit poskytnutí příspěvků ze státní pokladny ze závažných důvodů, ato na úhradu osobních avěcných nákladů.[34] Počet soukromých, atedy icírkevních škol netvořil voboru národního školství příliš velký podíl, jak otom svědčí přehled, který jsme shrnuli do následujících dvou tabulek:

Tab.1 Přehled obecných škol aměšťanských škol na území českých zemí ve školním roce 1933/1934[35]

Obecné školy

České

Německé

Polské

Země česká

4406 škol

486268 žáků

2296 škol

244237 žáků

Země moravskoslezská

2656 škol

327196 žáků

881 škol

93864 žáků

91 škol

10196 žáků

Měšťanské školy

Země česká

794 škol

170234 žáků

301 škol

63988 žáků

Země moravskoslezská

480 škol

94288 žáků

140 škol

23040 žáků

11 škol

2322 žáků

Tab.2 Rozdělení obecných aměšťanských škol na území českých zemí na veřejné asoukromé ve školním roce 1933/1934[36]

Veřejné školy

Obecné

Měšťanské

Země česká

6632 škol

725061 žáků

1067 škol

230271 žáků

Země moravskoslezská

3557 škol

425103 žáků

600 škol

115520 žáků

Soukromé školy

Země česká

70 škol

5444 žáků

28 škol

3951 žáků

Země moravskoslezská

71 škol

6153 žáků

31 škol

4130 žáků

1.2.2 Církevní školství avzdělávacíústavy na úrovni středních škol

Principy, jimiž se řídily církevní střední školy, mají svůj základ vOrganizačním nástinu pro gymnázia areálky zroku 1849[37] avcísařském nařízení č. 309/1850 ř. z., z27. června 1850, jímžto se vydává, apočínajíc ode dne vyhlášení, veskutek uvádí prozatímní zákon ovyučování soukromém.

Střední školství včeských zemích se členilo na:

- vlastní střední školy, tj. klasická gymnázia, reálná gymnázia, reformní reálná gymnázia areálky;

- učitelské ústavy, které připravovaly učitele pro národní školy, skládaly se ze čtyř postupných ročníků aze cvičné školy, přičemž se maturita na nich skládala po absolvování čtvrtého ročníku;

- odborné učitelské ústavy – ústavy ke vzdělávání učitelek ženských ručních prací aústavy ke vzdělávání učitelek mateřských škol; tyto ústavy nebyly zakončeny maturitou, ale jejich absolventky obdržely vysvědčení oučitelské způsobilosti.[38]

Klasická gymnázia, reálná gymnázia areformní reálná gymnázia měla osm tříd. Na klasických gymnáziích se věnoval široký prostor povinné výuce latiny ařečtiny, na reálných gymnáziích se učilo od třetí třídy latině aod páté třídy francouzštině (nebo angličtině).

Reálky měly sedm tříd. Právní úprava vyučování na reálkách byla od účinnosti předpisů tvořících tzv. prosincovou ústavu vyhrazena zemskému zákonodárství. Včeských zemích šlo ozemské předpisy zkonce šedesátých aze sedmdesátých let 19. století, později vícekrát novelizované.[39]

Obr.1 Vysvědčení dospělosti vydané Českým státním gymnasiem vPraze XII. dne 20. června 1927.

Na konci nejvyšší třídy veřejných středních škol nebo soukromých středních škol správem veřejnosti se skládala zkouška dospělosti (maturita), ato před zkušební komisí. Ovýsledku zkoušky dospělosti vydala komise kandidátovi „vysvědčení dospělosti“. Viz obrázek 1.

- Gymnázia areálky

Základní právní normou pro gymnázia byl Organizační nástin pro gymnázia areálky, císařské nařízení č. 393/1849 ř. z. (dále jen: Organizační nástin). Podle něho byl oprávněn gymnázium zřídit kdokoliv (vpraxi byla hlavním zřizovatelem státní správa). Kotevření gymnázia bylo třeba schválení ministerstva vyučování, které žádalo, aby zřizovatel prokázal, že má dostatečné finanční prostředky, že náklady budou „po řadu let nejméně svysokým stupněm pravděpodobnosti kryty“ aže zařízení gymnázia bude odpovídat právním předpisům. Ministerstvo mohlo kdykoliv gymnázium uzavřít, pokud by zjistilo, že uvedené předpoklady nebyly splněny (Organizační nástin, §3).[40]

Gymnázia se dělila na veřejná asoukromá. Veřejná gymnázia měla právo vystavovat vysvědčení, která byla uznávána státními úřady, akonat maturitní zkoušky. Gymnázia, která nebyla veřejná, byla soukromá (mezi ně náležela církevní gymnázia).[41]

Právní úprava reálek se řídila do roku 1867shora uvedenými předpisy, od tohoto roku však, jak již bylo výše uvedeno, předpisy zemského zákonodárství.

Soukromá gymnázia areálky, včetně církevních, mohla získat právo veřejnosti, tj. vydávat vysvědčení státně platná, pokud zaručovala dostatečnou kvalitu výuky, jak určoval §15císařského nařízení č. 309/1850 ř. z.

Každý soukromý vyučovací ústav musel mít podle císařského nařízení č.309/1850 ř. z. představeného, který ho přímo spravoval abyl za ústav odpovědný vládním úřadům (§2). Musel být státním občanem, od roku 1918 československým, mravně apoliticky bezúhonným, se stejnou způsobilostí kvýuce jako učitel státní školy. Iučitelé museli být československými státními občany, mravně apoliticky bezúhonnými. Od podmínky státního občanství mohl zemský školní úřad osvobodit (§3).

Aby se některý soukromý vyučovací ústav mohl nazývat gymnázium nebo reálka, musel se vhlavních záležitostech rovnat státnímu ústavu (škole), co do učebního plánu, učebních prostředků ikvalifikace učitelů (§5). Kotevření takového ústavu bylo třeba povolení ministerstva školství, přičemž bylo zapotřebí prokázat jeho dostatečné finanční zajištění (§6).[42]

Naproti tomu existovaly soukromé vyučovací ústavy, kde se vyučovalo obdobným předmětům jako na gymnáziu nebo reálce, které však nenesly tento název (císařské nařízení č. 309/1850 ř. z., §8). Pro tyto ústavy platily mírnější požadavky.

- Učitelské ústavy

Zřizování soukromých učitelských ústavů bylo upraveno vzák. č.62/1869 ř. z., §§68 a69. Každý takový učitelský ústav měl mít statut aučební plán schválený ministerstvem školství. Ředitelem aučiteli mohly být jen osoby, které prokázaly plnou způsobilost ke vzdělání kandidátů. Totéž platilo ipro učitelské semináře, kde chovanci byli také ubytováni akde dostávali stravu.[43]

Soukromé učitelské ústavy mohly obdržet právo veřejnosti. Ktomu bylo potřeba, aby „učebná osnova vústavu takovém nebyla od osnovy učitelských ústavů státních podstatně rozdílná…“ (zák. č. 62/1869 ř. z., §69). Ředitel aučitelé byli jmenováni se souhlasem zemské školní rady. Závěrečné zkoušky na nich se konaly za přítomnosti zástupce zemské školní rady, bez jehož souhlasu nebylo možno vydat vysvědčení dospělosti (zák. č. 62/1869 ř. z., §69).

1.2.3 Přehled vybraných katolických církevních škol avýchovných zařízení

Katolický almanach zroku 1935 podává přehled okatolických církevních školách adalších výchovných zařízeních vČSR vroce 1934.[44] Při jejich výčtu se řídí kritériem geografickým (řadí je po jednotlivých městech aobcích) aposléze je uvádí ve skupinách podle jednotlivých řádů akongregací, které je zřídily. Pokud jde oostatní církevní zřizovatele, nepodává přesnou informaci. Mezi výchovnými zařízeními se často objevují tzv. „penzionáty“, tj. koleje pro středoškolskou mládež, sirotčince a„útulny“. Valmanachu je způsobem nepříliš systematickým uvedena více než stovka katolických církevních škol aněkolik desítek jiných výchovných zařízení. Trochu udivuje, že nejsou uvedeny žádné školy voblastech světšinou německého obyvatelstva (např. jezuitské gymnázium vBohosudově). Naproti tomu je uvedeno několik desítek církevních škol aškolských zařízení na Slovensku.

Pro ilustraci apřehled orozmístění církevních škol avýchovných zařízení za první republiky včeských zemích vybíráme zalmanachu tyto údaje:

- Praha

Arcibiskupské gymnázium (klasické), řízené jezuity, vPraze-Bubenči, vulici dr. Z. Wintra.

Dívčí reálné gymnázium školských sester řádu sv. Františka na Královských Vinohradech na Korunní třídě č. 4. Při tomto ústavě se nacházel internát, dívčí dvouletá obchodní škola asmíšená obecná škola.

Gymnázium sester voršilek vPraze II., Národní 8, pětitřídní obecná ačtyřtřídní měšťanská škola.

Učitelský ústav ženský školských sester de Notre Dame vPrazeII, Novém Městě, Ječné ulici 26; při něm byla zřízena obecná (smíšená) aměšťanská škola jako školy „cvičné“, dále mateřská škola, kurz pro laické katechety, hudební ajazyková škola apenzionát.

Mezi školskými zařízeními jsou jmenovány Kolej Arnošta zPardubic pro vysokoškoláky vPraze II, Voršilská 1, aÚtulna jednoty katolických tovaryšů vPraze I, Anenské nám. 4.

- Brno

Dívčí reálné gymnázium sester dominikánek vulici Na Veveří 27, hospodářský kurz apenzionát tamtéž.

Obecná aměšťanská škola školských sester de Notre Dame.

„Mariánský ústav“ kongregace dcer Božské lásky.

Blíže neurčená „soukromá škola“ vincentek na Jundrově adívčí „útulek“ vKamenné ul. 29.

- Olomouc

Dívčí učitelský ústav sester dominikánek vOlomouci-Řepčíně, cvičná škola obecná aobčanská, učitelský ústav pro vzdělávání učitelek domácích nauk.

Obecná škola sester III. řádu sv. Františka vNových Sadech, sirotčinec advě útulny.

Obecná škola pětitřídní aměšťanská škola trojtřídní sester voršilek, penzionát, odborné kurzy.

- České Budějovice

Obecná škola sester boromejek, sirotčinec aopatrovna.

Učitelský ústav školských sester de Notre Dame, pětitřídní obecná škola, mateřská škola apenzionát.

Ženský učitelský ústav sester Nejsvětější Svátosti, měšťanská škola, jednoroční učebný kurz, ústav ke vzdělávání pěstounek, mateřská škola.

- Chrudim

Ženský učitelský ústav školských sester sv. Františka, cvičná pětitřídní škola, penzionát.

- Kroměříž

Arcibiskupské gymnázium.

- Kutná Hora

Ženský učitelský ústav sester voršilek, čtyřtřídní měšťanská apětitřídní obecná škola, škola ručních prací, penzionát.

- Předklášteří Tišnovské

Odborná škola pro ženská povolání sester cisterciátek, penzionát.

- Rýmařov

Měšťanská aobecná škola sester III. řádu sv. Františka, jazyková škola, opatrovna, škola „na vaření ašití“.

- Třeboň

Obecná aměšťanská škola sester boromejek, industriální škola, penzionát.

- Velehrad

Papežská kolej sústavem sv. Cyrila aMetoděje.[45]

- Sv. Jan pod Skalou

Mužský učitelský ústav školských bratří advoutřídní cvičná škola.[46] Konvikt pro studující aučně „Joaneum“ se nacházel vPraze II., Salmovská 8.

Mezi katolickými církevními školami se vyskytovaly ihudební školy atzv. „industriální školy“, zaměřené na získání praktických dovedností voblasti řemesel azemědělství.[47]

1.2.4 Evangelické církevní školy avzdělávací ústavy

- Evangelické církevní školství před rokem 1918

Nevelký počet evangelických církevních škol za první Československé republiky byl – trochu paradoxně – dědicem relativně husté sítě evangelických církevních škol, založených zejména na začátku ana konci toleranční doby (1781–1861).

- Evangelické církevní školství po roce 1918

1.2.5 Židovské školy

- Dějinná návaznost

- Židé aveřejné školství

- Postuláty česko-židovského hnutí voblasti školství

- Židovské školství aproces asimilace

- Židovské školství po roce 1918

1.2.6 Změny včeském pohraničí pojeho okupaci z1. 10. 1938

1.3 České církevní školství 1939–1945

1.3.1 Postihy směřující proti českému školství jako celku

Školní rok

Škol

Tříd

Studentů

1939/1940

159

2403

- Snaha přeškolit učitele azásahy dovyučovacích předmětů

- Exkurz: státní zřízení ČSR vexilu

1.3.2 Některá specifika týkajícíse církevních škol

1.3.3 Protižidovské zásahy

1.4 České církevní školství 1945–1948

- Košický vládní program

- Obnova církevních škol

- Odlišný vývoj na Slovensku

- Dekret prezidenta republiky č. 132/1945 Sb.

- Spory oškolskou reformu

1.5 České církevní školství vdobě likvidace 1948–1950

- Vprvní fázi, ato již vprvních dnech po puči, postupoval komunistický režim proti církevním základním astředním školám jen administrativní cestou. Bez výslovného zakotvení vprávních předpisech byli do církevních škol nasazeni vládní zmocněnci, kteří měli na místě „špiclovat ahledat cesty diskreditace školy“.[106] Diskreditace církevních škol se však příliš nedařila. Dále docházelo bez zvláštního odůvodnění kvýměně ředitelů církevních škol naprosto necírkevními osobami.[107]

- Vdruhé fázi přistoupily právní předpoklady pro likvidaci církevních škol. Použita byla především ustanovení nového školského zákona zdubna 1948, jakož isamotná ustanovení ústavy z9. května 1948. Nicméně průběh neměl charakter jednorázového opatření atrval ještě dva roky.

1.5.1 Zákon ojednotné škole

1.5.2 Ústava z9. května 1948

1.5.3 Církevní školy ve školních letech 1948/1949 a1949/1950

1.6 Obnova církevního školství po roce 1989

1.6.1 Mezinárodněprávní předpoklady

- Úmluva oprávech dítěte

- Úmluva oochraně lidských práv azákladních svobod

1.6.2 Iniciativy zasazující se ovznik nových církevních škol

- Právnická skupina vedená Dr. Oto Mádrem

- Kruh přátel bratrských škol

- Ústředí křesťanských škol vPraze

- Myšlenkové zdroje nové právní úpravy postavení církevních škol

- Zákony onavrácení klášterů

1.6.3 Právní zajištění církevníhoškolství 1989–1992

- Novely Ústavy zroku 1960

- Novela školského zákona

- Zákon ostátní správě asamosprávě ve školství

- Listina základních práv asvobod

- Zákon ocírkvích č. 308/1991 Sb.

- Vyhláška č. 452/1991 Sb.

1.6.4 Založení prvních církevních škol

- Bratrská škola

- „státem uznané církve, registrované příslušným orgánem státní správy“ (§1 písm. a) a

- „náboženská společenství“, kterými byly pro potřeby vyhlášky myšleny „sdružení státem uznaných církví evidovaných příslušným orgánem státní správy“ (§1 písm. b).

- Dívčí katolické střední školy

- Biskupské gymnázium vBrně

- Základní škola sv. Voršily vPraze

- Domov pro dívky sester dominikánek vPraze 1 – Černé ulici

- Střední zdravotnická škola vPraze

- Kzákladům vnitřní organizace církevních škol

1.7 Právní úprava církevníhoškolství vletech 1993–2010

1.7.1 Proměny právní úpravy vletech 1993–2010

- Novely školských předpisů vletech 1993–2003

- Změny, které přinesl zákon ocírkvích č. 3/2002 Sb.

- vyučovat náboženství na státních školách;

- pověřit osoby vykonávající duchovenskou činnost kvýkonu duchovenské činnosti vozbrojených silách České republiky, vmístech, kde se vykonává vazba, trest odnětí svobody, zabezpečovací detence, ochranné léčení aochranná výchova;

- být financován ze státního rozpočtu;

- konat obřady, při nichž jsou uzavírány církevní sňatky sobčanskoprávní účinností;

- zachovávat mlčenlivost vsouvislosti svýkonem zpovědního tajemství.[190]

- je registrována ke dni podání návrhu nejméně deset let;

- zveřejňovala každoročně deset let před podáním návrhu výroční zprávy očinnosti za kalendářní rok;

- plní řádně závazky vůči státu atřetím osobám;

- prokáže, že se k ní hlásí nejméně 0,1 % zletilých občanů nebo cizinců strvalým pobytem v ČR.[191]

- Apoštolská církev,

- Bratrská jednota baptistů,

- Církev adventistů sedmého dne,

- Církev bratrská,

- Církev československá husitská,

- Církev římskokatolická,

- Českobratrská církev evangelická,

- Federace židovských obcí vČeské republice,

- Jednota bratrská,

- Slezská církev evangelická augsburského vyznání.

- Kneratifikované smlouvě mezi Českourepublikou aSvatým stolcem (2002)

- Školský zákon č. 561/2004 Sb.

- na několikrát novelizovaném školském zákonu č. 29/1984 Sb.,

- na zákonu č. 564/1990 Sb., ostátní správě asamosprávě ve školství,

- na novelizovaném zákonu č. 76/1978 Sb., oškolských zařízeních.

- zákon č. 562/2004 Sb., kterým se mění některé zákony vsouvislosti spřijetím školského zákona,

- zákon č. 563/2004 Sb. opedagogických pracovnících aozměně některých zákonů.

- Kzásadám vzdělávání

- zásadu rovného přístupu každého státního občana České republiky nebo jiného členského státu Evropské unie ke vzdělávání, ato bez jakékoli diskriminace zdůvodu rasy, barvy pleti, pohlaví, jazyka, víry anáboženství, národnosti, etnického nebo sociálního původu, majetku, rodu azdravotního stavu nebo jiného postavení občana;[196]

- zásadu zohledňování vzdělávacích potřeb jednotlivce;[197]

- zásadu vzájemné úcty, respektu, názorové snášenlivosti, solidarity adůstojnosti všech účastníků vzdělávání.[198]

- Kcílům vzdělávání

- rozvoji osobnosti člověka, který bude vybaven poznávacími asociálními způsobilostmi, mravními aduchovními hodnotami pro osobní aobčanský život, výkon povolání nebo pracovní činnosti;[199]

- utváření vědomí národní astátní příslušnosti arespektu ketnické, národnostní, kulturní, jazykové anáboženské identitě každého;[200]

- poznání světových aevropských kulturních hodnot atradic.[201]

1.7.2 Školství avýchova vpředpisechcírkví anáboženských společností

- Předpisy katolické církve

- Kodex kanonického práva zroku 1983

- Rodiče (jejich zástupci) mají povinnost aprávo výchovy svých dětí, tedy veškeré výchovy. Mají především pečovat okřesťanskou výchovu podle učení církve (c. 226 §2).[202]

- Rodičům se má dostávat při výchově dětí pomoci od světské společnosti (c.793 §2). Jde oustanovení odkazující na normy světského práva.

- C. 797 apeluje na sekulární společnost, aby rodičům zajistila svobodu při výběru škol ihmotným zabezpečením při zachování podílné spravedlnosti (iustitia distributiva).

- Církvi přísluší právo zakládat ařídit školy kteréhokoliv zaměření, druhu astupně (c. 800 §1). Iniciativu při jejich zakládání má vyvíjet především diecézní biskup (c. 802).

- Název „katolická škola“ může katolický zřizovatel církevní školy použít pouze se souhlasem příslušného církevního nadřízeného (c. 803 §3).

- Celocírkevní dokumenty katolické církve

- Církevní zřízení Českobratrské církve evangelické

- povšechného sboru (tedy celé církve; správním orgánem je synodní rada),

- seniorátních sborů čili seniorátů (širší jednotky církve; správními orgány jsou seniorátní výbory),

- farních sborů, ty však vomezené míře, za splnění dvou předpokladů: že tak rozhodlo sborové shromáždění farního sboru aže svůj souhlas vyjádřil nadřízený seniorátní výbor (správním orgánem příslušným kzaložení školy je pak staršovstvo takového farního sboru).[212]

1.7.3 Církevní školy vsoučasném školském systému ČR

- Statistické údaje oškolství vČR

- Školský systém České republiky

- Školy aškolská zařízení podle zřizovatele

- Obce, případně dobrovolné svazky obcí (dále jen „svazek obcí“), jejichž předmětem činnosti jsou úkoly voblasti školství.

- Kraje.

- Stát, který je dnes zřizovatelem škol aškolských zařízení již jen vmalém počtu případů. Zřizovateli jsou Ministerstvo školství, mládeže atělovýchovy (dále jen „ministerstvo školství“), Ministerstvo obrany, Ministerstvo vnitra, Ministerstvo spravedlnosti, Ministerstvo práce asociálních věcí aMinisterstvo zahraničních věcí.

- Soukromá fyzická nebo právnická osoba (soukromé školy).

- Církevní instituce (zejm. diecéze, řády akongregace, ústředí církví, farnosti, farní sbory).[216]

- Školy aškolská zařízení zřizovaná obcemi akraji

- Soukromé školy aškolská zařízení

- Vzdělávací programy

- Národním programem vzdělávání.

- Rámcovými vzdělávacími programy vydávanými pro každý obor vzdělání vzákladním astředním vzdělávání apro předškolní, základní umělecké ajazykové vzdělávání. Rámcové vzdělávací programy vymezují povinný obsah, rozsah apodmínky vzdělávání; jsou závazné pro tvorbu školních vzdělávacích programů, hodnocení výsledků vzdělávání dětí ažáků, tvorbu aposuzování učebních textů azávazným základem pro stanovení výše finančních prostředků přidělovaných ze státního rozpočtu podle §160 až 162 školského zákona (§3 odst. 2 školského zákona).

- Školními vzdělávací programy. Vzdělávání vjednotlivé škole aškolském zařízení se uskutečňuje podle školního vzdělávacího programu, který musí být vsouladu srámcovými vzdělávacími programy (§3 odst. 3 školského zákona). Vydává jej ředitel školy nebo školského zařízení (§5 odst. 3 školského zákona).

- Druhy církevních škol ajejich zřizovatelé

- církevní mateřské školy,

- církevní základní školy,

- církevní základní umělecké školy,

- církevní střední školy (gymnázia, střední odborné školy, střední odborná učiliště),

- církevní konzervatoře,

- církevní vyšší odborné školy.[229]

- Zřizovatelé církevních škol

- Církevní mateřské školy

- Diakonie Českobratrské církve evangelické: tři speciální mateřské školy,

- Farní sbor Českobratrské církve evangelické vTáboře: jedna mateřská škola.

- Pražská diecéze Církve československé husitské: jedna,

- Jednota bratrská: jedna,

- Sbor Jednoty bratrské vNové Pace: jedna,

- Sbor Jednoty bratrské vHradci Králové – Sion: jedna,

- Slezská církev evangelická a.v.: jedna speciální mateřská škola.

- Církevní základní školy

- Slezská církev evangelická a.v.: tři, ztoho jedna speciální základní škola,

- Židovská obec vPraze: jedna,

- Církev československá husitská: jedna,

- Pražská diecéze Církve československé husitské: jedna církevní základní umělecká škola,

- Jednota bratrská: jedna,

- Sbor Jednoty bratrské vNové Pace: jedna,

- Sbor Jednoty bratrské vHradci Králové – Sion: jedna,

- České sdružení adventistů sedmého dne: jedna.

- Církevní střední školy

- Církevní gymnázia

- Církevní střední odborné školy

- Církevní střední odborná učiliště

- Církevní konzervatoře

- Církevní vyšší odborné školy

- Církevní školská zařízení

- církevní zařízení pro další vzdělávání pedagogických pracovníků,

- církevní školská poradenská zařízení,

- církevní školská zařízení pro zájmové vzdělávání,

- církevní školská výchovná aubytovací zařízení,

- církevní dětské domovy.[245]

- Církevní zařízení pro další vzdělávání pedagogických pracovníků

- zajišťovat další vzdělávání pedagogických pracovníků škol aškolských zařízení;

- poskytovat školám aškolským zařízením poradenství votázkách metodiky ařízení;

- zprostředkovávat informace onových směrech apostupech ve vzdělávání,

- zajišťovat koordinaci podpůrných činností pro školy aškolská zařízení, rozvojových programů adalších akcí.[248]

- Církevní školská poradenská zařízení

- Církevní školská zařízení pro zájmové vzdělávání

- střediska volného času,

- školní kluby,

- školní družiny.

- Církevní výchovná aubytovací zařízení

- Církevní dětské domovy

- Školský rejstřík

- Školská rada

- Školská právnická osoba

- ministerstvo školství, kraj, obec nebo svazek obcí,

- jiná právnická osoba nebo fyzická osoba (§124 odst. 2 písm. b) školského zákona). Do této druhé kategorie spadají církve anáboženské společnosti, které mají oprávnění kvýkonu zvláštního práva zřizovat církevní školy podle §7 odst.1 písm. e) zák. č. 3/2002 Sb., ocírkvích anáboženských společnostech.

- Výuka náboženství vcírkevních školách

1.7.4 Financování církevních škol acírkevních školských zařízení

- Financování ze strany státu

- Normativ pro církevní školy acírkevní školská zařízení

- Financování ze státního rozpočtu vroce 2010

- Další zdroje financování církevníchškol aškolských zařízení

1.7.5 Právní postavení učitelů adalších pedagogických pracovníků

- Pedagogičtí pracovníci

- učitel,

- vychovatel,

- speciální pedagog,

- psycholog,

- pedagog volného času,

- asistent pedagoga,

- trenér,

- vedoucí pedagogický pracovník.[291]

- Ředitel školy

- Učitelé náboženství

- voblasti teologických věd,

- voblasti pedagogických věd zaměřené na přípravu učitelů náboženství,

- voblasti pedagogických nebo společenských věd avysokoškolským vzděláním získaným studiem vakreditovaném bakalářském studijním programu voblasti pedagogických věd zaměřené na přípravu učitelů náboženství, či vzděláním vprogramu celoživotního vzdělávání uskutečňovaném vysokou školou azaměřeném na přípravu učitelů náboženství (§14 zákona opedagogických pracovnících).

- Pracovněprávní postavení pedagogických pracovníků

1.7.6 Právní postavení dětí, žáků astudentů

- Přijímání do církevních škol

- úspěšné absolvování sedmé nebo deváté třídy základní školy,

- úspěšné vykonání přijímacích zkoušek zjazyka českého amatematiky.

- Práva žáků astudentů ajejich povinnosti

- žáků astudentů (např. právo na vzdělávání aškolské služby),

- zákonných zástupců dětí anezletilých žáků, která jsou totožná spříslušnými právy žáků astudentů (např. právo na informace oprůběhu avýsledcích vzdělávání),

- rodičů případně osob plnících vůči zletilým žákům astudentům vyživovací povinnost (právo na informace oprůběhu avýsledcích vzdělávání) (§21 školského zákona).

Table of Contents

Zkratky

Úvod: obsahové a časové vymezení

Církve a školství

Náboženská svoboda a školství

Tři oblasti uplatňování náboženské svobody ve školství

Církevní školství

Vyučování náboženství

Výuka teologie

Geografické a časové vymezení

1. Právní postavení církevního školství v českých zemích

1.1 Důvody ke zřizování církevního školství v historickém pohledu

1.2 Církevní školství 1918–1939

1.2.1 Církevní školství a vzdělávací ústavy v oblasti národního školství

1.2.2 Církevní školství a vzdělávací ústavy na úrovni středních škol

1.2.3 Přehled vybraných katolických církevních škol a výchovných zařízení

1.2.4 Evangelické církevní školy a vzdělávací ústavy

1.2.5 Židovské školy

1.2.6 Změny v českém pohraničí po jeho okupaci z 1. 10. 1938

1.3 České církevní školství 1939–1945

1.3.1 Postihy směřující proti českému školství jako celku

1.3.2 Některá specifika týkající se církevních škol

1.3.3 Protižidovské zásahy

1.4 České církevní školství 1945–1948

1.5 České církevní školství v době likvidace 1948–1950

1.5.1 Zákon o jednotné škole

1.5.2 Ústava z 9. května 1948

1.5.3 Církevní školy ve školních letech 1948/1949 a 1949/1950

1.6 Obnova církevního školství po roce 1989

1.6.1 Mezinárodněprávní předpoklady

1.6.2 Iniciativy zasazující se o vznik nových církevních škol

1.6.3 Právní zajištění církevního školství 1989–1992

1.6.4 Založení prvních církevních škol

1.7 Právní úprava církevního školství v letech 1993–2010

1.7.1 Proměny právní úpravy v letech 1993–2010

1.7.2 Školství a výchova v předpisech církví a náboženských společností

1.7.3 Církevní školy v současném školském systému ČR

1.7.4 Financování církevních škol a církevních školských zařízení

1.7.5 Právní postavení učitelů a dalších pedagogických pracovníků

1.7.6 Právní postavení dětí, žáků a studentů