Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Naděžda Špatenková, Ph.D.

PORADENSTVÍ PRO POZŮSTALÉ

Principy, proces, metody

2., aktualizované a doplněné vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5024. publikaci

Recenzovali:
PhDr. Jaroslava Králová
ThLic. Tomáš Kotrlý, Th.D.
RNDr. Mgr. Vojtěch Hrouda, Ph.D.

Ilustrovala Bc. Jitka Řenčová
Fotografie Dagmar Tisovská

Odpovědná redaktorka Hana Vařáková
Sazba a elektronická verze Antonín Plicka
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 224
Vydání 2., 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Illustration © Eliška Kubínová

ISBN 978-80-247-8014-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-8009-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-3736-2 (print)

Cesta truchlením je dlouhá cesta. Bolestivá, trnitá, plná slz. A mnohdy s cílem v nedohlednu…

N. Špatenková

S úctou a díky věnováno Dlouhé cestě, o. s.

Úvodem

„Když ztrácíš drahou bytost, vždy s ní umíráš.“

P. Syrus

Poradenství pro pozůstalé možná není úplně nejvýstižnější název. Co chcete radit někomu, kdo ztratil milovaného člověka? Jak poradit matce, které zemřelo dítě? Co říci lidem, kteří při tragické nehodě nebo nějakém neštěstí přišli o několik svých blízkých? Tady je každá rada drahá… Nevíme, jak bychom v takové situaci mohli pozůstalé utěšit, a tak často sáhneme po omšelých frázích a planých útěchách typu: „To bude dobré, to přejde, chce to čas.“ Sami však cítíme, že to nebyla ta nejlepší reakce. Co jiného jsme ale mohli udělat? Šlo udělat něco jinak? A třeba lépe? Možná že i vy se takto ptáte. A právě na tyto – a další – otázky týkající se poradenství pro pozůstalé publikace hledá (a snad i nalézá) odpověď.

• CO je poradenství pro pozůstalé?

• KDO ho provádí?

• S KÝM? Kdo je klientem poradenství pro pozůstalé?

• KDY poradenství pro pozůstalé probíhá?

• KDE se realizuje?

• KOLIK má být poradenství pro pozůstalé?

• JAK takové poradenství vypadá?

• PROČ vůbec nabízet pozůstalým nějaké poradenství?

Ne, opravdu vám zde nechci radit, co a jak radit pozůstalým. Pokusím se vám jen vysvětlit, co asi pozůstalí prožívají, co všechno může mít vliv na jejich zármutek, jak zpravidla truchlení probíhá, jak se může zkomplikovat a kdy asi končí. Snad potom dokážeme porozumět prožitkům i chování pozůstalých a také vlastním reakcím vůči nim. Možná že pak budeme lépe připraveni na to být pozůstalým oporou, být jim průvodci na jejich cestě truchlením. Cestě, která je dlouhá, bolestná, vyčerpávající a jejíž cíl (resp. konec) se zdá být někde v nedohlednu.

Třeba se bude pozůstalým po této cestě kráčet snáz, budou-li mít vedle sebe nějakého průvodce – například vás. Ano, průvodce. Provázet, doprovázet – to je možná to správné slovo, které nejlépe vystihuje, o co vlastně v poradenství pro pozůstalé jde. Jde o to, aby pozůstalí nebyli ve svém zármutku osamoceni, aby se na své cestě truchlením neztratili, nesešli z ní a aby nakonec dorazili ke kýženému cíli. Co je ale vlastně oním cílem? Pravděpodobně to, že se pozůstalí cítí mnohem lépe než na počátku, že dokážou na svého zemřelého vzpomínat, aniž by se zalykali slzami, to, aby si uvědomili, že život stojí za to, aby byl žit. Dokud ho máme. Protože kdo jiný než pozůstalý je schopen si uvědomit pomíjivost okamžiku, pomíjivost všeho…

1. „Proč“ poradenství pro pozůstalé?

„Smutek mění člověka během vteřiny.“

D. Chopka

Smrt blízkého člověka představuje extrémní zásah do života pozůstalých. V jediném okamžiku se radikálně mění celý jejich život. Doposud existující jistoty se z jejich života náhle vytratily, jejich svět je smrtí milovaného člověka nečekaně a navždy změněn.

„Smrt Ondry bylo to nejhorší, nejstrašnější, co se nám mohlo stát.“ (Pavlína)

„Měla jsem pocit, že už nemám důvod žít dál. To on byl smyslem mého života. A teď je mrtvý. Proč mám žít dál?“ (Ivana)

„Je konec. Nastala mozková smrt a její srdíčko přestalo tlouci. Díváme se na ni, hladíme ji a najednou se mi ta naše velká slečna zase zdá tak malinká, bezbranná a zranitelná. Leží tiše, bradičku má podvázanou, očka zavřená, pihy na nosíku, rezaté vlásky… všechno je jako vždycky. Hladíme její ještě teplé tělíčko, beru do dlaně její ručičku a cítím, jak konce prstíků začínají chladnout. Naše víla, náš motýlek, princezna, školačka navždy odchází, už nenakreslí jediný obrázek, nevymodeluje ani jedno zvířátko, neudělá na koberci ani jednu hvězdu, už se nikdy neusměje, nikdy mě neobejme, nikdy nepromluví, NIKDY. … Vycházíme ven, slunce svítí, a jen těžko můžeme uvěřit tomu, co se právě stalo. Myslím, že jsme to ráno umřeli i my sami.“ (Olga)

Když vám zemře někdo blízký, je to, jako by se vám zhroutil celý svět, jako by váš život najednou ztratil smysl… Smrtí ztrácíte milovaného člověka navždy, definitivně. Už nikdy se s ním nesetkáte, už nikdy vás nepohladí, nepochválí, už nikdy nic nebude tak jako dřív…

„Rozednívá se. Venku zpívají ptáci a Nikča už je nikdy neuslyší. Brečím do polštáře. ‚Prosím vás, někdo, vraťte mi ji zpátky. Já ji strašně potřebuju. Já to bez ní nevydržím!‘ Je mi, jako by ze mě něco vyřezali. Chybí mi něco z těla, z duše. Už to nejsem já. Už to nikdy nebudu já. Už to nikdy nebude jako dřív. Dívám se na Petra, asi spí. Takhle utrápený výraz ve spánku! Už to nikdy nebude on. Už to nikdy nebudeme my.“ (Jarka)

Zdrcení pozůstalí mají pocit, že už nikdy nemohou být šťastní. Bolí je srdce, oči pálí od potoků slz. Jsou hluboce zarmoucení, truchlí…

„Po vyslechnutí zprávy, že jeho zranění mozku je neslučitelné se životem, propadám zoufalému pláči a hysterii. Pronikavá bolest, která mi projíždí hrudí, je jako zásah ostrým nožem do srdce.“ (Ema)

„Jsem vděčná za každý okamžik, který jsem s ním prožila. Je stále se mnou, v mém srdci i v mé mysli a já se učím žít bez jeho přítomnosti. Až po tom, co mi odešel, jsem si uvědomila, jak moc jsem byla šťastná. Můj život se rozdělil na dobu předtím a potom.“ (Péťova maminka)

Ztráta blízkého člověka nevyvolává u pozůstalých pouze silné emoční reakce, nabourává také jejich:

• pocit vlastní identity („Jsem ještě manželka, když mi zemřel manžel? Ne, už nejsem, jsem vdova.“ „Jak mám teď odpovědět na otázku, kolik mám dětí?“ „A když mi rok po smrti otce zemřela i matka, tak jsem si uvědomila, že moje dětství definitivně skončilo.“);

• pocit vlastní integrity („Něco ve mně zemřelo, jako bych ztratil kus svého já.“ „Moje jediné dítě zemřelo, jsem pořád ještě matka? Co jsem to za ženu?“);

• vztahy s jinými lidmi („Není mi dobře samotné, ale není mi dobře ani mezi lidmi.“);

• přesvědčení o stabilitě a bezpečnosti světa („Jak se to jen mohlo stát?“ „Jak to Bůh mohl dopustit?“).

„Pane Bože, brečím nahlas, to se nedělá, brát rodičům děti. To nemůžeš!“ (Jarka)

Pozůstalí v takové situaci potřebují pomoc a podporu. Té se jim však často nedostává. Hlavním zdrojem pomoci pozůstalým by měli být především jejich nejbližší – rodina, příbuzní, přátelé, známí. Jenomže i ostatní členové rodiny mohou být zasaženi zármutkem, truchlí. Smrt také významným způsobem zasahuje do struktury i fungování celé rodiny a rodinný systém může být smrtí a truchlením natolik narušen, že se stává dysfunkčním. Úmrtí člena rodiny nejenže vyvolává zcela nové, specifické problémy, ale může též znovu otevřít dříve existující a doposud nevyřešené problémy, nebo vyhrotit problémy stávající. V takovém případě nemůže být rodina zdrojem účinné pomoci, protože sama potřebuje pomoc.

„S manželem nemůžu o naší dceři vůbec mluvit. Zavírá se do sebe. Její jméno před ním nemůžu ani vyslovit. Tak strašně se trápí. To strašné trápení sdílíme společně, ale přitom každý sám…“ (Jarka)

Ani jiní lidé ze sociálního okolí, například přátelé a známí, nebývají někdy pozůstalým dostatečnou oporou. Obvykle totiž nevědí, jak se k pozůstalým chovat, co udělat nebo říci, proto se setkání s nimi raději vyhýbají. Chování a prožívání pozůstalých je znepokojuje. Znepokojuje ale také samotné truchlící, kteří si pokládají otázky typu: „Co se mnou teď bude?“ „Proč se to muselo stát právě jemu? A proč mně?“

„Pane Bože, nic horšího jsi nám nemohl udělat. Proč my? Za co to máme?“ (Jarka)

„Připadala jsem si jako ve špatném snu. Věděla jsem, že se takové případy stávají, ale proč zrovna mně, proč mně, když jsme měli takové problémy s otěhotněním, proč nám, když bylo miminko tak vymodlené a toužebně očekávané? Ještě ten večer jsem byla přijata na oddělení gynekologie a začali mi vyvolávat porod. Byla jsem sama na pokoji a moje pocity byly příšerné. Bylo to tak neskutečné. Dívala jsem se na bříško, ještě před nedávnem tak živé, a teď bylo neskutečně klidné. Ten pocit, že mám uvnitř sebe mrtvou holčičku, byl hrozný. Myslela jsem, že to nemůžu přežít, že už nemůžu žít dál. Cítila jsem hroznou bolest na srdci, jako by s mou holčičkou umřelo kus mne samé. Dnes mám dvě zdravá a donošená miminka. Teď jsou jim čtyři měsíce a zažíváme s nimi krásné chvíle. Na svoji holčičku ale myslím každý den. Už bude vždycky mojí součástí. (Emiččina maminka)

Pozůstalí chtějí a potřebují na své otázky nalézt odpověď, ostatní jim však zpravidla dávají najevo, že jim při hledání odpovědí nemohou, neumějí (nebo nechtějí?) pomoci. A tak pozůstalí často slyší „útěchy“ typu:

• „Netrap se tím!“ To je přece absurdní! Jak se nemají pozůstalí trápit, když navždy ztratili milovaného člověka?!

• „Nesmíš na to myslet, život jde dál!“ Jenomže pozůstalí mají pocit, že se jejich svět právě zhroutil, že jejich život ztratil smysl…

• „Všichni tam musíme…“ To je sice pravda, ale pro pozůstalé to není žádná velká útěcha.

• „Co se stalo, to se stalo…“ Ale tohle se stát nemělo!

• „Teď se nemůžeš zhroutit.“ A kdy jindy se člověk může zhroutit, když ne po smrti někoho blízkého?

• „Vzmuž se trochu!“ Jak se má pozůstalá žena „pochlapit“?

• „Všechno musí jednou skončit…“ Jenomže proč právě teď? A proč zrovna takto?!

• „Už o tom nemluv, stejně to nikomu nepomůže…“ Naopak, pozůstalým může velmi pomoci, mohou-li o tom, co se jim stalo a co prožívají, s někým hovořit.

Proto truchlící raději vyhledávají pomoc jinde – u pracovníků v pomáhajících profesích, například u lékařů, sociálních pracovníků, duchovních, nejrůznějších „poradců“, pracovníků hospicových či jiných poraden nebo u psychologů. Právě psychologové se prý truchlení podle Bradbury (1999 in Baštecká, 2003, s. 160) zmocnili a patologizovali ho – popsali jeho „fáze“ a „příznaky“, určili, co je zdravý („normální“) a nezdravý (patologický) zármutek a jaké jsou známky „zotavení“. Bradbury žádá, aby se truchlení vrátilo tam, kam patří – do běžného života ve společenství. Jenomže jak se zdá, pro smrt a truchlení není v současné společnosti místo, už tam přirozeně nepatří. Smrt je tabuizována, popírána, vytěsněna. Na smrt se přestalo myslet („zapomnělo se na ni jako na smrt“), pěstuje se kult krásy, mládí, zdraví a úspěšnosti. Smrt je vnímána jako něco negativního, nepatřičného, strašného, co je třeba skrýt před zraky veřejnosti (srov. Preissová Krejčí, 2011). V takové společnosti se opravdu netruchlí snadno. To však neznamená, že pozůstalí neprožívají zármutek, že nejsou zasaženi žalem po smrti milovaného člověka. Naopak – jejich zármutek je zdrcující, protože jsou na něj sami a jsou v něm zoufale osamělí. Pozůstalí se mohou domnívat, že dát průchod svému žalu je „morbidní“ a „nezdravé“, proto se snaží svůj zármutek potlačit nebo skrývat (srov. Gorer, 1965). Nevědí, co mají se svým zármutkem dělat, jak s ním zacházet, „jak se z toho nezbláznit“. Tradiční zdroje sociální opory selhávají. Pozůstalí však potřebují podporu, potřebují někoho, kdo je na „cestě žalu, nářku a slz aspoň kousek doprovodí“. Proto stále častěji vyhledávají pomoc formalizovaných institucí, kontaktují například některou z poraden nebo linek důvěry. Pomalu, ale jistě se i v naší republice konstituuje poradenství pro pozůstalé jako legitimní oblast poradenství. Pro pozůstalé totiž může být mnohem přijatelnější hovořit o bolestivých a zraňujících záležitostech s „cizím“ člověkem, s expertem na danou problematiku (tedy s poradcem pro pozůstalé), než s členem vlastní rodiny. Ani u některých „odborníků“, například lékařů či psychologů, však nemusí pozůstalí vždy najít pochopení. Proč? Jedním z důvodů je citlivost problematiky umírání a smrti. Smrt děsí. Připomíná všem jejich bezmocnost, neschopnost čelit smrti a bojovat s ní, ale také vlastní konečnost. Kromě toho je každé setkání s někým, koho zasáhla smrt blízkého člověka, bolestivou konfrontací s možností, že by se to mohlo stát také nám. Dalším důvodem může být i nedostatečná zkušenost s tím, jak pracovat s truchlením a truchlícími lidmi. Nezáleží na tom, zda pomoc pozůstalým poskytuje školený dobrovolník nebo vysoce vzdělaný psychoterapeut, jde o to, aby to byl člověk citlivý vůči potřebám pozůstalých, aby to byl někdo, kdo je obeznámen s tím, co pozůstalí prožívají a jak je možné jim pomoci.

2. „Kdo“ provádí poradenství pro pozůstalé?

„Nikdo nemůže ujít cestu za druhého.

Cesta je však záživnější, když se prochází vněčí společnosti.“

J. Bucay

Pomoc apodporu pozůstalým může poskytnout prakticky kdokoli– zdravotnický personál, duchovní, přátelé, příbuzní aznámí, zaměstnanci pohřební služby, členové svépomocných skupin, jiní pozůstalí apod. Dohnalová aMusil (2008) se domnívají, že pozůstalí potřebují pomoc apodporu především vnásledujících čtyřech oblastech:

• psychické (např. pokud mají potřebu mluvit oúmrtí, naslouchat jim; pomoci jim zvládat vlastní reakce ireakce okolí);

• pragmatické (např. pomáhat svyřizováním úředních záležitostí, zajištěním pohřbu);

• informační (zjišťování, kde se nachází tělo zesnulého, zda mají právo nahlížet do policejních spisů či zdravotnické dokumentace apod.);

• ekonomické (např. když se rodina náhle ocitne vsouvislosti súmrtím vsituaci hmotné nouze).

Pomoc pozůstalým je tedy velmi široká amůže zahrnovat nejrůznější aktivity. Pokud vidíme podporu pozůstalých jako kontinuum, pak na jednom konci spektra může být například soucitně naslouchající přítel ana druhém konci vysoce specializovaní profesionálové snejrůznějšími terapeutickými výcviky.

Kontinuum pomoci pozůstalým

Kdo tedy může pozůstalým poskytovat adekvátní oporu? Parkes (1980) vtéto souvislosti zvažuje tři možné přístupy:

• Poradenství pro pozůstalé by mělo být vykonáváno jako profesionální služba speciálně vyškolených expertů (např. lékařů, zdravotníků, duchovních, sociálních pracovníků či psychologů).

• Poradenství pro pozůstalé by mělo fungovat na bázi dobrovolníků, kteří byli pečlivě vybráni, vyškoleni aprůběžně jsou podporováni formou supervize.

• Péče opozůstalé by měla být organizována formou svépomocných skupin, ve kterých se pozůstalí podporují navzájem.

Všechny výše zmíněné přístupy mají své výhody iurčitá rizika. Například svépomocné skupiny mohou představovat velmi efektivní formu pomoci pozůstalým, nejsou ale řešením pro každého, některým truchlícím vyhovuje spíše individuální přístup.

„Nebyla jsem schopná poslouchat všechny ty lidi ajejich problémy. Měla jsem dost svého vlastního trápení…“ (Lída)

Iprogramy založené na laickém poradenství mohou skýtat jisté problémy, například vnedodržování či překračování hranic poradenského vztahu, nemožnost (resp. neschopnost) rozpoznat komplikované reakce na ztrátu (např.depresi, závislosti) aadekvátně snimi pracovat. Vzahraničí fungují dobrovolnické programy (např. Widow-to-Widow) už dlouhodobě amají svou tradici. Příkladem „dobré praxe“ laického poradenství vČeské republice je například projekt Nejste sami občanského sdružení Dlouhá cesta, který byl iniciován snahou nabídnout pomoc apodporu všem, kdo ztratili dítě vjakémkoli věku azjakékoli příčiny, těmi, kdo „takovou situaci sami prožili, naučili se znovu žít achtějí dále pomáhat ostatním“ (www.dlouhacesta.cz).

„Často nám lidé říkají: ‚Obdivujeme vás za to, co děláte.‘ Velmi nás to těší, ale ve svém nitru cítíme, že naše zásluhy nejsou nikterak obdivuhodné. Jsme lidé, které potkalo něco, co naprosto změnilo naše životy aživotní hodnoty, aniž bychom si to přáli. Snažíme se pracovat, pomáhat, být prospěšní aužiteční. Je to pro nás cesta, dlouhá cesta amnohdy jediná přijatelná.“ (Martina Hráská, předsedkyně občanského sdružení Dlouhá cesta)

Profesionální expertní model se může jevit jako nejoptimálnější. Ivnaší republice máme vybudovánu relativně rozsáhlou síť psychosociálních ajiných služeb. Experti vtěchto službách by mohli poskytovat pomoc apéči pozůstalým na profesionální bázi. Schmied (1985, s.162–166) se domnívá, že klíčovými osobami vpéči opozůstalé jsou především lékaři, ať už ošetřující lékaři pozůstalých (či zemřelých), nebo odborní lékaři (např. psychiatři).

„Asi nejvíce nám pomohl psychiatr. Bez účinné léčby si prvních šest měsíců vůbec nedokážu představit. Apak psycholog. Povídal si snámi apomohl nám především vdobě, kdy jsme vysadili léky.“ (Markéta)

Lékaři představují vsystému péče opozůstalé důležitý prvek, protože jsou zpravidla prvními osobami, snimiž se pozůstalí setkávají (oznamují úmrtí příbuzným, ohledávají tělo zemřelého apod.). Truchlící také často vyhledávají lékařskou pomoc1 vdůsledku dekompenzace svého zdravotního stavu, zdůvodu různých psychosomatických reakcí, nebo také proto, že je projevy zármutku (zejména na fyzické, ale ipsychické úrovni) znepokojují. Pro své pacienty jsou lékaři nejen formální, ale často ineformální autoritou. Klimpl (1998, s.9) připomíná, že jádrem lékařské činnosti je diagnostika aléčba tělesných nemocí, ale že pacienti mnohdy vyhledávají lékaře znejrůznějších psychosociálních příčin aočekávají něco jiného než jen vyšetření apředpis léku či procedury. Přicházejí sživotním problémem, psychickým výkyvem nebo přímo skrizí. Lékaři se ale ivtakových případech obvykle uchýlí ktomu, co důvěrně znají– předepíší pozůstalým léky, dají jim „neschopenku“ –, areprodukují model medicinalizace amedikalizace truchlení.

„Vlastně se mě nikdo na nic ani neptal. Doktor konstatoval jeho smrt apak mi píchl injekci na uklidnění. Úplně automaticky.“ (Ivana)

„Cítila jsem se příšerně. Všechno, ale úplně všechno mě bolelo. Nemohla jsem spát, nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem jíst. Nemohla jsem nic. Doktor mě posílal na jedno vyšetření za druhým, na rentgen, na krev, na EKG – anic. Pak mě chtěl ještě někam poslat, ale já jsem už fakt nemohla, tak mu říkám, ať to nedělá, že si myslím, že je to tím, že se prostě nemůžu smířit se smrtí svého manžela. Tak se zamyslel ařekl: ‚Že by to byla deprese?‘ apředepsal mi Deprex. Ten recept jsem si vzala, prášky jsem sice vyzvedla, ale nikdy jsem je neužívala…“ (Jana)

„Nálepka“, že truchlící je nemocen, je zporadenského hlediska nejen zbytečná, ale ipoměrně nebezpečná – truchlení není nemoc, ani deprese. Truchlení je normální apřirozená reakce na ztrátu milovaného člověka. Truchlení je práce, náročná fyzická ipsychická práce (srov. Freud, 1971) apozůstalý, chce-li svůj zármutek „ošetřit“, musí pro to něco udělat, ne pasivně čekat, že se „ztoho uzdraví“, že to přejde samo. Nepřejde. Proto je medicinalizace amedikalizace zármutku při nekomplikovaném průběhu truchlení neadekvátní – není zde vpravém slova smyslu co léčit (Vymětal, 2003). Zármutek ale může „spustit“ nějaké onemocnění, ato jak fyzické, tak psychické. Vtakových případech je intervence lékaře důležitá anezbytná.

Služby psychologů se pak vpéči opozůstalé rozumějí jaksi mimochodem. Pozůstalí se ale nemusí cítit osloveni nabídkou jejich služeb. („Proč bych chodil někam za psychoušem? Copak jsem blázen?“) Ataké zdaleka ne každý expert (ať už psycholog, sociální pracovník, či lékař) je schopen aochoten stématy smrti atruchlení pracovat. Iaplikace profesionálního expertního modelu může vpraxi snadno ztroskotat.

„Byla jsem úplně zoufalá. Moje matka umírala ajá jsem si nedovedla představit, jak bez ní budu žít. Vyhledala jsem jednu psycholožku, prý je dobrá, akdyž jsem tam přišla aříkala jí, co se mi stalo, ona se tam rozbrečela amluvila otom, jaké to bylo, když umírala její matka… Připadala jsem si hrozně. Musela jsem se trochu srovnat achabě se ji pokusila utěšit. Stejně jsem ale odcházela sšílenýma výčitkama svědomí…“ (Vlasta)

„Když naše dcera po té autonehodě zemřela, bylo to kzbláznění. Šla jsem kjedné psychiatričce. Ona mě vyslechla apak řekla něco vtom smyslu, že kdyby se to stalo jí, tak se asi zblázní, že vůbec neví, jak by to zvládla… To ale nebylo zrovna to, co jsem potřebovala slyšet…“ (Miluše)2

Být profesionálem vpomáhající profesi neznamená být automaticky dobrým poradcem pro pozůstalé. Poradenství pro pozůstalé je velmi specifická oblast poradenství, která vyžaduje nejen specializované znalosti adovednosti, ale také jiný přístup ve vztahu kpozůstalým klientům avíce než jakékoli jiné pomáhající poradenství (resp. pomáhající vztah) se odvíjí především od osobnostních kompetencí poradce.

2.1 Poradce pro pozůstalé ajeho kompetence

Je zřejmé, že oproti jiným formám pomoci pozůstalým vyžaduje poradenství pro pozůstalé mnohem víc – poradce musí splňovat určité nároky. Aby mohl poradce pro pozůstalé vykonávat svou roli kompetentně3, musí být kjejímu výkonu dobře teoreticky iprakticky připraven. Měl by mít nejen určité znalosti, ale také dovednosti apotřebné osobnostní dispozice. Jedná se tedy opožadavky na to, co by měl poradce pro pozůstalé:

• znát (odborná kompetence);

• umět (praktická kompetence);

• jaký by měl být (osobnostní kompetence).

Langenmayr (1999) je toho názoru, že kvalifikované poradenství pro pozůstalé si vyžaduje vysokoškolskou průpravu. Poradci pro pozůstalé se tak mohou rekrutovat zřad psychologů, psychoterapeutů, lékařů, duchovních, sociálních pracovníků, sociálních pedagogů apod. Tito odborníci mohou využívat intervence, strategie, metody atechniky, jimiž disponují, ale je nezbytné, aby své vědomostní idovednostní kompetence posílili odimenzi umírání, smrti atruchlení vkontextu psychologických, sociologických, teologických aprávnických otázek. Vysokoškolské vzdělání ale nemusí zakládat schopnost být dobrým poradcem, natož poradcem pro pozůstalé. Schopnosti adovednosti jsou vtomto ohledu možná důležitější než dosažený stupeň vzdělání. Někteří odborníci (např. Ludt in Kanel, 2003; Worden, 1997) dokonce tvrdí, že nejdůležitější výbavou poradce pro pozůstalé je jeho vlastní zkušenost struchlením, stím, co pozůstalí prožívají acítí, zkušenost stím, jak na ně reaguje okolí, apod. Takový poradce je pro klienta autentický adokáže lépe arychleji pozůstalého pochopit azískat si jeho důvěru.

Poradce pro pozůstalé tedy nemusí být bezpodmínečně „pomáhající profesionál“. Ikdyž to, že má poradce odpovídající kvalifikaci (vzdělání vněkteré zpomáhajících profesí, výcvik, resp. specializovaný kurz apochopitelně ipraktické zkušenosti sporadenstvím), může být určitou výhodou. Poradenství pro pozůstalé může být totiž stejně efektivně (někdy dokonce ilépe) poskytováno „ne-profesionály“ vpomáhající profesi (laiky), například právě pozůstalými, kteří si již svým truchlením prošli, zvládli ho a„ošetřili“. Ale též od nich se očekává, že se seznámí sprocesem truchlení, svedením poradenského procesu aže budou tyto znalosti adovednosti neustále kultivovat. Nestačí, že si dokážou představit, co pozůstalí prožívají, protože to sami zažili. Chtějí-li zaujmout roli poradce pro pozůstalé, musí ji přijmout se vším, co ktomu patří – tedy istěmi nároky na ni, včetně osvojení si poradenských dovedností.

Poradce pro pozůstalé rozhodně není rádcem, jak urychleně truchlení ukončit, je průvodcem pozůstalých vjejich procesu truchlení, vytváří jim bezpečný prostor, ve kterém mohou otevřeně ventilovat své emoce, hovořit osvých problémech. Pomáhá pozůstalým vyrovnat se sširokým spektrem reakcí, jež se po ztrátě milovaného člověka objevují na nejrůznějších úrovních, například na somatické, emocionální akognitivní úrovni, ale také na úrovni chování (srov. Kubíčková, 2001). Vysvětluje pozůstalým, co se snimi děje, aubezpečuje je, že to, co prožívají, je adekvátní situaci, ve které se nacházejí. Poskytuje jim potřebné informace aobjasňuje různé aspekty jejich obtíží aproblémů. Poradce musí být také schopen posoudit závažnost situace pozůstalých avpřípadě potřeby jim doporučit jiné formy pomoci (např. vyhledání lékařské, resp. psychiatrické pomoci). To ale předpokládá, že se poradce pro pozůstalé orientuje vproblematice truchlení – zná:

• symptomatologii nekomplikovaného truchlení:4

– reakce pozůstalých na tělesné úrovni (divný pocit kolem žaludku či vbřiše; stažené hrdlo, bolesti/tlak na hrudníku; přecitlivělost – na pachy, hluk, světlo; problémy sdýcháním; svalová slabost aúnava; letargie; sucho vústech, bušení srdce, bolest nebo píchání usrdce apod.),

– běžné emocionální reakce vtakové situaci (smutek; zlost ahněv; pocity viny avýčitky; úzkost astrach; osamělost; vyčerpání; bezmocnost; šok aotupělost; touha; úleva – pro některé aj.),

– časté reakce na kognitivní úrovni (nedůvěra; zmatek; poruchy pozornosti apaměti; obavy; pocit přítomnosti zemřelého; halucinace, „vidění“ zemřelého atd.),

– obvyklé reakce na úrovni chování (poruchy spánku; změny chuti kjídlu, změny vsexuálním životě; stažení se ze společenského života; znepokojující sny / absence snů; hyperaktivita / absence aktivity; pláč; navštěvování míst spjatých se zemřelým; nošení připomínek na zemřelého, opatrování jeho majetku atd.);

• faktory, které mohou proces zármutku ovlivňovat (sociokulturní aspekty, gender avěk pozůstalého, jeho osobnost, tělesné aduševní zdraví, náboženské afilozofické přesvědčení, předcházející životní zkušenosti, dostupnost apovaha sociální opory, vzory amodely zprimární rodiny, charakter vztahu se zemřelým, okolnosti úmrtí aokolnosti, za nichž se o„tom“ pozůstalý dozvěděl, význam, který této „události“ truchlící přikládá);

• práva apotřeby pozůstalých:

– potřeba času (je „čas truchlit ipřestat truchlit“; čas být sostatními, ale také čas „být sám“),

– přístup krealitě (příležitost strávit určitý čas se zemřelým; účast na smysluplném „rituálu přechodu“, např. pohřbu),

– empatie (ze strany poradce pro pozůstalé, ostatních členů rodiny, přátel, kolegů, kteří chtějí pochopit, jaká zkušenost to pro truchlícího mohla být),

– svolení (vyjádřit myšlenky apocity bez odsouzení, truchlit jakýmkoli způsobem, který je pro daného pozůstalého ten „správný“),

– udržet individualitu (aby někdo pochopil zkušenosti truchlícího tak, jak ovlivňují „tohoto klienta“, aby se ostatní, zvláště jde-li oporadce pro pozůstalé, ptali na to, jak víra/kultura/rodina ovlivňují jeho truchlení),

– „mít advokáta“ (poradce pro pozůstalé je připraven facilitovat zármutek pozůstalých, poskytnout jim soucitnou podporu avpřípadě potřeby iochranu apéči);

• rizikové indikátory komplikovaného truchlení (okolnosti úmrtí, jež zavdaly pozůstalému příčinu ksebeobviňování; předčasná, náhlá, neočekávaná či strašlivá smrt; specifika vztahu mezi zemřelým apozůstalým, např. ambivalentní vztah, závislý nebo symbiotický vztah, smrt dítěte; charakteristiky pozůstalého – předchozí nedořešené ztráty, neschopnost vyjadřovat pocity, nadměrné pocity hněvu, viny či výčitky svědomí atd.; nedostatečná opora ze strany rodiny nebo absence rodiny ajiných podpůrných zdrojů atd.);

• symptomy komplikovaného truchlení (deprese, závislost na alkoholu nebo nealkoholových drogách, fobie, záchvaty paniky, projevy duševní poruchy aj.);

• efektivní aneefektivní strategie vyrovnávání se struchlením (obranné mechanismy, copingové strategie apod.);

• poradenský proces, jeho složky, strukturu (komponenty) aprůběh;

• specifika, možnosti (alimity) pomoci pozůstalým.

To, co by měl poradce pro pozůstalé umět (tedy praktická, dovednostní rovina kompetence), se nejčastěji projevuje při vlastní práci sklienty apodle Havrdové (1999) se jedná například o:

• rozvíjení účinné komunikace – umět aktivně naslouchat, vytvářet podmínky pro důvěru aotevřenost, schopnost efektivně komunikovat sklienty (např. spozůstalými dospělými, zarmoucenými rodinami či páry, truchlícími dětmi, členy svépomocných skupin), motivovat je ke spolupráci ake změně;

• schopnost orientovat se vpotřebách amožnostech pozůstalých klientů ajejich okolí avymezit snimi oblast aplán spolupráce;

• schopnost identifikovat silné aslabé stránky (rozvojové potenciály) truchlícího klienta ajeho sociálního okolí apodporovat jejich sebeúctu, soběstačnost avyužívání vlastních možností – podporovat apomáhat ksoběstačnosti (pomáhat, aby si pomohli sami);

• poskytování služeb pozůstalým klientům – nabízet, poskytovat apomáhat truchlícím klientům přijmout přiměřenou podporu, ochranu ikontrolu; znalost metod asystému služeb aschopnost je správně používat ve prospěch pozůstalého klienta;

• přispívání kpráci dané instituce (např. poradny pro pozůstalé) – odpovědně pracovat, hodnotit azlepšovat účinnost služeb, efektivně využívat zdrojů;

• neustálý aprůběžný odborný růst, dále se vzdělávat, využívat supervize, umět si zorganizovat práci ačas, spolupracovat vtýmu atd.

Názory na to, zda se tomu dá naučit, či nikoli, se různí. Poradenství je nejen umění, ale iřemeslo. A„řemeslu“ se dá naučit, je to dovednost. Praktické kompetence si lze osvojovat arozvíjet výcvikem, tréninkem, řešením rozmanitých modelových situací aproblémů apod.

Pravděpodobně nejvýznamnější rovinou kompetence poradce pro pozůstalé je ale jeho osobnost (jaký by měl být). Tento názor koreluje srozšířenou představou, že hlavním nástrojem poradce je právě jeho osobnost (srov. Kopřiva, 1997).

„Já osobně vidím jako základní to, jaký by měl poradce být. Jistě musí iznát aumět, ale základ dobrého poradenství je vbytí. To se těžko vystihuje… Možná že ‚ideální‘ poradce (ve věcech života asmrti) by měl být svým způsobem člověk zkušený (řečeno moderní řečí), respektive moudrý (řečeno archaičtěji). Měl by mít jakýsi přesah – co to ale znamená, navíc přesah není možné ‚mít‘. Tohle dobře vystihl Erich Fromm ve své knize Mít, či být.“ (Vojta)

Pokud bychom chtěli prezentovat nějaký výčet osobnostních charakteristik poradce pro pozůstalé, můžeme vpodstatě sáhnout do jakéhokoli seznamu vlastností, schopností adovedností obecně vhodných pro pracovníky vpomáhajících profesích (srov. Drapela, 1997; Řezníček, 1994; McKissock, McKissock, 1998; Matoušek, 2003):

• chápavý aempatický;

• akceptující;

• citlivý vůči potřebám druhých ivůči náboženským, etnickým ajiným rozdílům;

• přiměřeně neodsuzující (určité chování ale odsouzení vyžaduje – např. násilí, zanedbávání akrutost);

• vřelý, upřímný a„skutečný“ (ne „chladná aneosobní“ verze poradce);

• sebejistý, ale nikoli povýšený (ikdyž určité množství nervozity může být efektivní, protože připomíná uctivou citlivost);

• kreativní, spontánní aflexibilní;

• etický;

• přiměřeně sebeodhalující (spíše než osdělování vlastních zkušeností se jedná osdílení svých reakcí na klienta ajeho problém);

• schopný navodit audržet důvěru;

• respektující své osobní aprofesní hranice (nedělejte poradenství pro přátele, nedělejte přátele zklientů, podstupujte pravidelně supervizi);

• vědomý si pozitivních efektů své osobnosti (svého chování, své osobnostní ifyzické atraktivity pro druhé apředevším pak pro klienty apod.);

• nedefenzivní, ale schopný efektivně použít konstruktivní kritiku;

• neevangelizující (pokud nepracujete přímo vcírkevní organizaci, neměl by si klient vůbec všimnout, zda jste křesťan, žid, muslim, buddhista, ateista či kdokoli jiný, odolejte pokušení nabízet klientovi svůj světonázor, podpořte ho, aby si sám našel svůj smysl života);

• mající ke klientům úctu arespekt;

• schopný být opravdu zaměřený na klienta5 (nejen nedirektivní);

• mající smysl pro laskavý humor;

• pro-životně orientovaný (nejlepší poradci pro pozůstalé jsou ti, kdo vědí, jak žít).

Kromě toho by poradce pro pozůstalé měl být vyrovnán se svou vlastní smrtelností6, měl by si být vědom svých vlastních ztrát asvých reakcí na témata asituace umírání, smrti atruchlení.7

Vtéto souvislosti si můžete položit například následující otázky:

• „Jaké významné ztráty jsem zažil?“

• „Jak jsem reagoval?“

• „Jak reagovali lidé vmém okolí?“

• „Co jsem se osmrti atruchlení naučil ze své vlastní zkušenosti?“

• „Jaká je moje víra? Jaké je moje spirituální přesvědčení osmrti?“

• „Jaká je moje představa o‚normálním‘ truchlení? Jaký je můj názor na vyjadřování zármutku, například že je uctivé a‚silné‘ zůstat klidný a‚nehnout ani brvou‘, nebo že je normální, když pozůstalý projevuje intenzivní emoce?“

• „Co si myslím, že lidé potřebují od ostatních, když prožívají zármutek aztrátu?“

Vzhledem ktomu, že poradci pro pozůstalé jsou konfrontováni sutrpením, bezmocí alidskou tragédií, neměli by zapomínat na supervizi, péči osebe sama aprevenci syndromu vyhoření.

Supervize

Supervize je integrální součástí jakékoli práce sklienty. Mezi některými pracovníky vpomáhajících profesích stále ještě přetrvává neoprávněná obava ze supervize, protože ji vnímají jako kontrolu („jak to dělám špatně“), anikoli jako pomoc apodporu („abych to dělal ještě lépe“). Supervize je nezbytná především pro začínající aneprofesionální (laické) poradce, protože eliminuje některá úskalí vporadenském procesu, jež mohou být pro nezkušené poradce zrádná.8 Ale ipro ostatní může být supervize nanejvýš užitečná, protože poradci pro pozůstalé mají velkou zodpovědnost nejen ke svým klientům, ksobě samým, ale ikinstituci, pro kterou pracují (např. příslušnou poradnu).

Supervize představuje významnou formu rozvoje profesních kompetencí adovedností poradce, nabízí pomoc sobtížnými, náročnými případy ipomoc při vyrovnávání se snároky poradenství apracovního stresu. Poradenství pro pozůstalé je velmi vyčerpávající, protože truchlícím lidem se pomáhá velmi obtížně. Prožívání zármutku pozůstalými komplikuje poradcům jejich roli, truchlení znesnadňuje celý proces poskytování (apřijímání) pomoci, aproto se uporadců mohou snadno rozvinout pocity marnosti, zbytečnosti, hněvu afrustrace (srov. Worden, 1987).

Poradci pro pozůstalé se setkávají struchlícími lidmi vjednom znejzranitelnějších anejvíce emocionálně vyhrocených období jejich života. Aby mohli být empatičtí adokázali nabídnout dostatečnou oporu apochopení, musí být přijímající aochotní konfrontovat se sintenzivními anegativními emocemi. To je však náročné. Otevřenost tématům smrti atruchlení může být ivelmi zraňující. Jedná se totiž ouniverzální lidské zkušenosti, proto je vysoce pravděpodobné, že iporadci pro pozůstalé už zažili či mohou zažít smrt lidí, které milují, nebo čelí jiným signifikantním (významným) ztrátám. Snadno se tak mohou „přesmyknout“ zpozice poradce do situace truchlícího. Například pokud poradce pro pozůstalé pracuje srodičem, kterému zemřelo dítě, může být zcela zahlcen strachem, co by se stalo, kdyby ion přišel osvé dítě. Ve snaze vypořádat se svlastními pocity bezmoci se pak snadno mohou poradci pro pozůstalé vzdálit od bolesti svých klientů tím, že se stanou „chladně aneosobně profesionálními“ či tzv. objektivními. Toto stažení se projevuje jako „distancování se“ nebo přílišná odměřenost. Často se pak objevují následující pocity areakce, jež jsou sice běžné apochopitelné, ale pro klienta nejsou moc užitečné apomáhající:

• bezmocnost („Připadal jsem si úplně ochromený tím, co se stalo. Neviděl jsem žádnou možnost, jak zmírnit její utrpení… Připadal jsem si strašně neužitečný abezmocný.“);

• stud arozpaky („Najednou jsem se cítil trapně, ale nevěděl jsem proč. Proto, že mám svou rodinu? Že jsou všichni živí azdraví? Bylo to takové divné…“);

• nedostatečný oční kontakt – uhýbání pohledem, dívání se jinam („Jako bych nechtěl být svědkem jejich bolesti.“ „Nemohl jsem se dívat, jak strašně trpí…“);

• vztek, hněv („Proč se zlé věci stávají dobrým lidem?“);

• hluboký soucit – zármutek pozůstalých se stává iproblémem poradce („Seděl jsem tam abrečel jsem, jak malé dítě… nebyl jsem schopný udělat vůbec nic…“);

• neklid, netrpělivost, nervozita („Dívala jsem se neustále na hodinky aříkala si: Ještě dvacet minut. Ještě deset minut. Ještě pět minut…“).

Neustálá konfrontace sutrpením pozůstalých může být pro poradce natolik nepříjemná, že na základě těchto stísněných pocitů poradenský vztah struchlícím klientem ukončí, nebo se dokonce rozhodne ukončit veškeré své aktivity voblasti péče opozůstalé. („Tohle není nic pro mě…“ „Já to dělat nemůžu.“)

Cílem supervize je vzájemná spolupráce mezi supervizorem asupervidovaným, společné hledání možných cest řešení, rozvíjení sebereflexe, napomáhající pochopení neuvědomovaných pocitů, souvislostí avztahů či přenosů, které se mohou odrážet vpráci sklienty. Spolupráce supervizora asupervidovaného by měla probíhat vdobře nastoleném vztahu aatmosféře důvěry, aby supervidovaný mohl otevřeně abez obav hovořit osvých potřebách, emocích, fantaziích ipostojích (srov. Matoušek, 2003; Havrdová, 1999; Baštecká, Goldmann, 2001; Hawkins, Shohet, 2004).

Problémem je určitý nedostatek fundovaných supervizorů. Výběr „správného“ supervizora může být pro poradce stejně obtížný, jako je pro klienta hledání toho „správného“ poradce. Porozhlédněte se. Doporučení někoho je obvykle dobrým začátkem. Mnoho poradců se ocitne vroli supervizora díky svým bohatým klinickým zkušenostem. Ovšem ne všichni dobří „praktici“ musí být nutně dobrými supervizory, proto je vhodné si ověřit, zda osoba, na kterou jste dostali doporučení, má výcvik vsupervizi azkušenosti sní.

Péče osebe sama

Péče osebe sama je důležitá pro každého, apředevším pak pro ty, součástí jejichž práce je péče odruhé. Abyste mohli dobře pečovat ojiné, musíte začít nejprve usebe. („Jak se chcete starat odruhé, když nejste schopni se postarat sami osebe?“) Práce spozůstalými klienty je emocionálně náročná, vyčerpávající aje nezbytné tuto spotřebovanou (resp. vydanou) energii získat zpět, zase ji nějak dobít – mezi dáváním apřijímáním musí být určitá rovnováha. Pozůstalým rozhodně nepomůžete tím, že se obětujete na oltář poradenství pro pozůstalé, že budete „radit“ pozůstalým až do roztrhání těla aduše. To je zaručený recept na vyhoření, vjehož důsledku se stanete vůči sobě, klientům isvým kolegům chladnými, necitlivými, ba až cynickými. Pak už však nejste schopni pomáhat druhým asami potřebujete pomoc. To ale přece není váš cíl, naopak. Prevence syndromu vyhoření je tedy nanejvýš aktuální záležitostí (srov. Henning, Keller, 1996; Křivohlavý, 1998; Badura-Madej, 1999; Špatenková, 2006b):

• Nepropadejte syndromu mesiáše. Uvědomte si, že nejste zodpovědní za všechny aza všechno, nemůžete odstranit „všechnu bolest světa“. Ikdybyste dělali cokoli, nemůžete zemřelého vrátit zpět do života. Nemůžete ale vrátit zpět do života ani pozůstalé, pokud oto nebudou stát anebudou se sami snažit.

• Buďte trpěliví avkritických okamžicích zachovejte klid. Připravte se na to, že poradenský proces se nemusí vždy vyvíjet podle vašich představ – ikdyž, co vživotě se vyvíjí podle našich představ? Otom by právě pozůstalí mohli vyprávět… Jejich svět se zhroutil aoni ho musí pomalu, pomalinku znovu vystavět – nemůžete očekávat, že to bude snadné arychlé. Nebude.

• Obohaťte svou práci. Zajistěte si rozmanitost své práce, dělejte také něco jiného než jen poradenství pro pozůstalé.

• Zorganizujte si dobře svou práci. Nepřeceňujte své síly jen proto, abyste mohli přijmout více klientů. Neplánujte si více než tři nebo čtyři setkání spozůstalými klienty denně.

• Dělejte přestávky. Vaše zásoba energie není nevyčerpatelná, když si odpočinete, půjde vám další práce možná lépe. Opřestávce si protáhněte tělo, můžete se trochu projít nebo si dát krátkou relaxaci – ta může mít nejrůznější podobu, například zážitku zvůně, hmatu, chuti, pohledu na něco pěkného.

• Vyvarujte se negativního myšlení. Není jednoduché zachovat si optimismus apozitivní myšlení, když se na vás vporadenství pro pozůstalé valí tolik smutku abeznaděje. Ale právě proto je to důležité. Jakmile se uvás objeví pocity sebelítosti asebedevalvace, řekněte „stop“ (klidně inahlas). Radujte se ztoho, co umíte adokážete. Pochvalte se (sami sebe, když už vás nikdo jiný nepochválí). Pokud vás ale smutek asebelítost přemohou, klidně plačte – nad sebou, nad klienty, nad vším tím smutkem abolestí na světě.

• Předcházejte problémům sklienty. Dobře se na setkání sklientem připravte, ujasněte si „zakázku“ adohodněte si sním srozumitelný kontrakt. Dbejte na užívání adekvátních metod atechnik. Využívejte kodlehčení poradenského procesu účelné rituály.

• Vyhledávejte věcné výzvy. Buďte otevření novým zkušenostem – neustále se dále učte avzdělávejte, rozšiřujte si obzory arepertoár poradenských metod atechnik. Pamatujte, že chyby přestávají být chybami, pokud se znich poučíme. Nesnažte se eliminovat své profesionální „chyby“ najednou. Chvíli je pozorujte apak se pokuste změnit pokaždé jednu maličkost. Profesní iosobnostní růst potřebuje čas!

• Hledejte (azískejte) podporu. Pohovořte si se svými kolegy, požádejte je oradu apomoc. Najděte si čas na pravidelný debriefing. Provádějte debriefing sostatními poradci pro pozůstalé, abyste „normalizovali“ své reakce. Pravidelně podstupujte supervizi.

• Neodmítejte pomoc, naopak ji vyhledávejte. Pokud je vám nabídnuta pomoc, neodmítejte ji. („Ne, dobrý, díky. Já to zvládnu.“) Nemusíte se tvářit jako hrdinové, jste také jenom lidé. Vpřípadě potřeby se nestyďte vyhledat odbornou pomoc – psychologa, psychoterapeuta, případně zavolejte na linku důvěry.

• Žijte zdravě. Zmírněte své pracovní tempo, nepřepínejte se. Dopřejte si pravidelnou tělesnou aktivitu, vyváženou stravu, dostatek tekutin ikvalitní spánek. Minimalizujte spotřebu kofeinu, nikotinu, alkoholu ajiných drog.

• Doplňujte energii. Osvojte si strategie zvládání stresu. Relaxujte, odpočívejte, věnujte se tomu, co vás naplňuje, atěm, snimiž se cítíte dobře.

• Pečujte osebe. Zajistěte, aby vaše pracovní prostředí bylo pohodlné aatraktivní. Dopřejte svému tělu přiměřenou péči – choďte na pravidelné zdravotní prohlídky, masáže, kosmetiku apod. Užívejte si. Klidně holdujte něčemu, co vám dává pocit luxusu. Vychutnávejte vše, co má podle vás vživotě nějakou hodnotu. Dělejte věci, které vám připomínají, že život může být příjemný anaplňující.

Poradci pro pozůstalé jsou motivováni pro práci struchlícími klienty různými osobními aprofesionálními důvody. Obvykle ale jejich zájem pramení zpřesvědčení, že je tato práce smysluplná aužitečná. Uvědomují si, jak je obohacující být nablízku lidem vtak citlivých chvílích jejich života. Každé setkání spozůstalými je pak pro poradce připomenutím pomíjivosti života, atudíž ivýzvou khledání analezení smyslu života – ocenění avychutnání života, který máme – dokud ho ještě máme. Smyslem života je totiž život sám.

2.2 Poradce pro pozůstalé jakoprofesní kvalifikace

Poradenství pro pozůstalé nemá vnaší zemi žádnou tradici azatím není příliš rozšířeno. Příčiny, proč tomu tak je, můžeme stručně shrnout do dvou důvodů – jedním znich je nabídka pomoci apodpory této klientelové skupině, která je zatím minimální (např. oproti projektům vanglosaských zemích), druhým je poptávka po ní. Oba okruhy se vzájemně determinují. Stále ještě unás přetrvává neoprávněné tabu vůči psychologickým apsychiatrickým službám. Pozůstalí také doufají, že se jejich bolest časem zmírní. Tento postoj je nezřídka podporován ijejich sociálním okolím amýty, jež se kolem zármutku vytvořily („Čas zhojí všechny rány.“, „Každá bolest jednou přebolí.“ apod.). Kromě toho pozůstalí sami sebe nevidí jako adresáty obecně formulované nabídky různých psychologických ajiných (např. hospicových) poraden. („Přece nepůjdu do nějaké hospicové poradny, když můj manžel nezemřel vhospicu!“) Jasně formulovaná nabídka poradenství pro pozůstalé by mohla tento blok prolomit.

Vzahraničí je poradenství pro pozůstalé již zpravidla plně etablované aje nabízeno jako legitimní služba. Existují různá školicí centra, specializované vzdělávací kurzy pro poradce anabízena je pochopitelně isupervize. Například The Australian Centre for Grief and Bereavement (www.grief.org.au) nabízí nejen programy péče opozůstalé, ale též krátkodobé idlouhodobé kurzy poradenství pro pozůstalé, které jsou nastaveny tak, aby vyhovovaly specifickým požadavkům různých skupin uchazečů (lékařům, zdravotnickým pracovníkům, psychologům, sociálním pracovníkům, duchovním, učitelům avýchovným poradcům, právníkům, ale iženám vdomácnosti či obchodníkům). Pro pracovníky vpomáhajících profesích, kteří si chtějí pouze prohloubit arozšířit své vědomosti oproblematiku truchlení, je určen „Základní kurz“ nebo podobné krátkodobé kurzy. K„Základnímu kurzu“ si absolventi mohou přibrat také kurz „Práce struchlícími dospělými“ zaměřený na rozvoj praktických kompetencí. Někteří uchazeči se mohou zajímat oúčast vkrátkodobých kurzech proto, aby kultivovali své osobnostní kompetence, aby si zvýšili sebevědomí, sebedůvěru alépe zvládali některé situace ve svém vlastním životě. Jediným kritériem pro přijetí do těchto modulů je, aby účastníci měli alespoň jeden rok odstupu od svého vlastního truchlení. Účastníci těchto kurzů obdrží potvrzení oabsolvování kurzu, nikoli však garanci odborných kompetencí. Pro dlouhodobé výcvikové programy se již zvažují iosobnostní charakteristiky uchazečů ahodnotí se jejich předpoklady pro absolvování dlouhodobého výcviku, zvláště pro „Certifikovaný (diplomovaný) kurz poradenství pro pozůstalé“. Součástí tohoto kurzu je distanční vzdělávání aprezenční intenzivní stáž přímo vcentru. Obdobné vzdělávací avýcvikové programy jsou nabízeny také jinými institucemi, ve Spojených státech amerických je to například The Association for Death Education and Counseling, The Thanatology Association (www.adec.org), ve Velké Británii Cruse Bereavement Care (www.crusebereavementcare.org.uk) apod.

VNěmecku fungují mimo jiné aktivity TrauerWege (Cesty truchlení) nebo Akademie für Menschliche Begleitung (Akademie lidského doprovázení). Jejich cílem je rozvíjet účinné formy vyrovnávání se struchlením, vytvořit nové metody atechniky poradenství pro pozůstalé avzdělávat vporadenství adoprovázení pozůstalých. Vzdělávání je určeno jak profesionálům, tak laikům. Pořádané semináře mají nejrůznější zaměření, například krátkodobé semináře určené přímo pro pozůstalé, kde se mohou vchráněném prostředí intenzivně zabývat problematikou truchlení, nebo programy určené speciálně dětem, kde je věnována pozornost kreativnímu zvládání žalu. VRakousku existuje občanské sdružení Netzwerk (Sítě), působící voblasti péče opacienty sonkologickým onemocněním adoprovázení pozůstalých avěnuje se též vzdělávání vdoprovázení truchlících. (Kubíčková, 2001; Šlosarová, 2001; Zamykalová, 2003)

IvČeské republice se situace pomalu, ale jistě mění aporadenství pro pozůstalé se postupně institucionalizuje. Od roku 2009 působí při Ministerstvu pro místní rozvoj ČR pracovní skupina pro tvorbu standardů vporadenství pro pozůstalé9, která začala ve smyslu zákona č. 179/2006 Sb., ouznávání výsledků dalšího vzdělávání, vytvářet návrh hodnotícího standardu dílčí kvalifikace „Poradce pro pozůstalé“ (http://www.mmr.cz/Pohrebnictvi/Koncepce-Strategie). Od roku 2012 tak existuje státem uznaný hodnotící standard Poradce pro pozůstalé (viz příloha 7), který jasně nastavuje kritéria pro hodnocení kvality toho, co se uporadce pro pozůstalé považuje za vhodné, co se vyžaduje, aby dodržoval aco nabízel pozůstalým klientům.10

Ideou citovaného zákona je, že skutečné znalosti adovednosti jsou důležitější než způsob jejich získání. Získání kvalifikace proto není podmíněno absolvováním nějakého konkrétního akreditovaného kurzu, požadované znalosti adovednosti se ale ověřují vykonáním zkoušky utzv. autorizované osoby. Zkouška by měla ověřovat kompetentnost žadatele ovýkon činnosti vtomto specifickém poradenství. Způsob ověření může být ústní, písemný nebo praktickým předvedením. Vorganizačních ametodických pokynech hodnotícího standardu jsou podrobně popsány pokyny krealizaci zkoušky, výsledné hodnocení, počet zkoušejících, požadavky na odbornou způsobilost autorizované osoby, respektive autorizovaného zástupce autorizované osoby, nezbytné materiální atechnické předpoklady pro provedení zkoušky, včetně doby přípravy na zkoušku, nezbytný čas pro přípravu avykonání zkoušky avýše úhrady za zkoušku.

Obecným cílem hodnotícího standardu je zajistit určitou úroveň poskytovaných služeb vporadenství pro pozůstalé aumožnit zvýšení kvalifikace všem laikům iprofesionálům, kteří na poli péče opozůstalé působí. Je to také určité vodítko pro jejich vlastní odborný růst. Nedílnou součástí celé této snahy je také otevření tématu péče opozůstalé široké – odborné ilaické– veřejnosti, protože pozůstalým je obecně věnována jen malá nebo vůbec žádná pozornost.

Byly také připraveny ajsou realizovány nejrůznější akreditované11 ineakreditované kurzy12 péče opozůstalé. Vzdělávání aceloživotní učení je ivtéto oblasti pochopitelně důležité, protože poradce pro pozůstalé se musí mimo jiné orientovat vpsychologii, sociální práci, pohřebnictví asouvisejících právních předpisech.

Pro Národní soustavu povolání13 byla vtémže roce popsána tzv. typová karta povolání Poradce pro pozůstalé (alternativní názvy Poradce vporadenství pro pozůstalé / Bereavement Facilitator). Národní soustava povolání (www.nsp.cz) popisuje poradce pro pozůstalé jako „kvalifikovaného pracovníka, který samostatně asystematicky pod dohledem supervizora doprovází klienty prostřednictvím poradenského vztahu vytvořeného vprůběhu umírání jim blízké osoby při přípravě pohřebních obřadů apři jejich práci se smutkem“ ajeho pracovní činnosti vymezuje následovně:

• samostatné provádění soustavné psychosociální podpory apodle potřeby akutní krizové intervence;

• vytváření dlouhodobých pietně uměřených vztahů klienta kzemřelému;

• vedení poradenského rozhovoru aspecializovaných výcvikových programů usnadňujících práci se vzpomínkami aventilaci emocí;

• analytická ametodická činnost vindividuálním askupinovém poradenství pro pozůstalé;

• identifikování „komplikované“ reakce na ztrátu blízké osoby;

• doporučování dostupné svépomoci (jak mohou pozůstalí účinně pomoci sami sobě);

• evidování klíčových dat oprůběhu avýsledcích poradenského procesu.

Podle karty typové pozice je poradenství pro pozůstalé zařazeno mezi služby provozní aosobní skvalifikační úrovní NSP 4. Jsou zde uvedeny také příklady prací, které může poradce pro pozůstalé vykonávat:

• samostatné zajišťování poradenství pro pozůstalé struchlícími rodinami, skupinami nebo jednotlivci;

• sledování potřeb klienta avedení individuálních záznamů oprůběhu poradenského procesu;

• řešení záležitostí spojených sposkytovanou službou, případně zprostředkování kontaktu klienta skompetentním psychologem;

• poskytování pomoci při osobní hygieně aoblékání zemřelých, manipulace stělem audržování čistoty ahygieny uklientů (při úmrtí doma);

• poskytování pomoci při vytváření základních sociálních aspolečenských kontaktů, posilování životní aktivizace klienta auspokojování jeho psychosociálních potřeb;

• vedení klienta ksamostatnosti apodpora jeho soběstačnosti;

• nápomoc při slaďování osobních cílů klienta azákonného postupu při úmrtí, objednávání pohřbu ahrobového místa;

• pomoc při uplatňování práv aoprávněných zájmů pozůstalých klientů;

• vyhledávání, organizování aprovádění volnočasových aktivit zaměřených zejména na práci se vzpomínkami aventilaci emocí;

• řešení jednodušších sociálně-právních apsychologických problémů;

• plánování průběhu poradenství pro pozůstalé včetně jeho hodnocení podle osobních cílů, potřeb aschopností klienta (viz příloha 8).

Všechny výše zmíněné aktivity jsou bezpochyby významným krokem vprofesionalizaci aspecializaci voblasti poradenství pro pozůstalé vČeské republice.