Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Lucie Sikorová, Ph.D.

Dětská sestra v primární a komunitní péči

Recenze:
Prof. MUDr. Jaroslav Slaný, CSc.
Doc. Mgr. Martina Tomagová, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4785. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Iveta Pasáková
Sazba a zlom Antonín Plicka
Počet stran 184
1. vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3592-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7992-8 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7993-5 pro formát EPUB

Seznam zkratek

AIDS Acquired Immune Deficiency Syndrome (syndrom získaného selhání imunity)

BMI Body Mass Index (index tělesné hmotnosti)

CAN Child Abuse and Neglect (syndrom týraného, zneužívaného a zanedbávaného dítěte)

CCN Community Children‘s Nursing

CNS centrální nervová soustava

ČSÚ Český statistický úřad

DDST Denver Developmental Screeening Test (Denverský vývojový dotazník)

ESPAD European School Survey Project on Alcohol and Other Drugs

MKN Mezinárodní klasifikace nemocí

MŠ mateřská škola

MZ ČR Ministerstvo zdravotnictví České republiky

NANDA-I North American Nursing Diagnosis Association International (Severoamerická asociace pro mezinárodní ošetřovatelskou diagnostiku)

NOC Nursing Outcomes Classification (klasifikace očekávaných výsledků)

PL praktický lékař

SRCH-D Syndrom rizikového chování v dospívání

SŠ střední škola

SZÚ Státní zdravotní ústav

ÚZIS Ústav zdravotnických informací a statistiky

VŠ vysoká škola

VZP Všeobecná zdravotní pojišťovna

WHO World Health Organization (Světová zdravotnická organizace)

ZŠ základní škola

Úvod

Primární péče je úrovní prvního kontaktu se zdravotnictvím pro jedince, rodiny a komunity. Ve 21. století získává stále větší význam – v moderní pediatrii tvoří významnou část péče, protože rodiny s dětmi si žádají péči co nejblíže místu, kde žijí, kde děti vyrůstají, hrají si a dospívají. Světová zdravotnická organizace dokládá, že zdravotnické systémy poskytující primární péči vykazují lepší výsledky, jsou výkonnější, mohou dosáhnout vyšší spokojenosti uživatelů a mají nižší náklady na zdravotní péči než systémy, které mají orientaci na primární péči menší.

Těžiště činností primární péče o děti a dorost spočívá v aktivitách praktického lékaře pro děti a dorost a aktivitách dětské sestry. Praktický lékař pro děti a dorost a dětská sestra se stávají koordinátory péče o dítě zdravé, ale i ohrožené nemocí, rodinným prostředím či prostředím ve výchovně vzdělávacích institucích. Významnou roli sehrává tandem lékař a dětská sestra také při řízení péče o chronicky nemocné děti, jejichž problémy přetrvávají mnohdy do dospělosti. Úsilím lékaře a sestry je nejen léčba, ale i snaha usnadnit spolupráci se sociálními službami a vzdělávacími institucemi. Úzká spolupráce mezi praktickým lékařem pro děti a dorost a dětskou sestrou efektivně podporuje fyzické i duševní zdraví dítěte a citovou harmonii a pohodu v rodinném prostředí.

Klíčovou úlohu v podpoře zdraví dětí a dospívajících v primární péči zastává dětská sestra, jejíž kompetence se postupně s vyšším či specializačním studiem rozšiřují. Jejím základním posláním v primární péči je ochrana a podpora životních podmínek optimálních pro růst a vývoj dítěte. Sestra je totiž mnohdy prvním zdravotníkem, kterému se rodiče dítěte nebo samo dítě poprvé svěří se svými starostmi a obavami týkajícími se zdraví. Právě dětská sestra se může cíleně věnovat propagaci intervencí podporujících zdraví dítěte v kontextu rodiny, popřípadě komunity, kde dítě vyrůstá. Je osobou, jejíž profesní zaměření je určováno potřebami dětí, je odborníkem, který by měl využít každou příležitost ke konzultaci o zdravém životním stylu dítěte i rodičů, je to ona, kdo aktivně nabízí podporu při potížích v náročném období dospívání – je tedy podstatným a nenahraditelným členem týmu, jenž o dítě či dospívajícího pečuje.

Činnosti, které dětská sestra v rámci primární péče poskytuje, jsou dominantně zaměřeny na prevenci (primární, sekundární a terciární). Prevenci je proto věnována podstatná část předkládané publikace, a to na úrovni péče o dítě v rodině, v předškolních zařízeních nebo v zařízeních školních. Součástí primární péče dětské sestry jsou rovněž edukační, administrativní a protiepidemické aktivity, kterým se publikace také věnuje.

Vzhledem k šíři problematiky primární péče však nebylo možné zahrnout do publikace všechna témata. Snahou autorky bylo předložit důležité informace týkající se pracovní náplně dětské sestry v primární péči a upozornit na její roli při koordinaci, vedení a realizaci ošetřovatelské péče. Plné využití ošetřovatelských dovedností a potenciálu sester v primární péči si žádá opatření v oblasti legislativy i vzdělávání, avšak současná situace nebrání vhodným inovacím a angažovanosti na úrovni jednotlivce. Monografie je výchozím zdrojem informací pro již praktikující dětské a všeobecné sestry (pečující o děti a dospívající) a nezbytnou podmínkou orientace v dané oblasti pro studenty zabývající se péčí o děti zdravé či nemocné.

1 Primární péče

Již v roce 1978 na mezinárodní konferenci o základní zdravotní péči v Alma-Atě bylo mimo jiné uvedeno, že klíčem k dosažení cíle Zdraví populace do roku 2000 (zdraví definované na 30. valném shromáždění WHO v roce 1977), který umožní populaci vést společensky a ekonomicky produktivní život, je primární zdravotní péče. Z konference vyplynulo, že primární péče by měla být poskytována co nejblíže jedincům, kteří ji potřebují. Péče je uskutečňována jako péče primární (v místě prvního kontaktu) a péče komunitní (jako součást komunitních služeb). Zdůrazněna byla zejména přístupnost všem jedincům, rodinám a komunitám při zachování jejich autonomie.

V roce 1984 byl Evropským zdravotnickým shromážděním zahájen program Zdraví pro všechny do roku 2000, který podle Mahlera (1980) zdůrazňoval, že je třeba zajistit takovou úroveň zdraví, jež by umožnila všem lidem bez rozdílu žít společensky a ekonomicky produktivní život („minimálně důstojnou životní úroveň“). Odkaz na rok 2000 znamenal, že k tomuto datu by všechny země světa vytvořily vhodné politické strategie a že budou provádět konkrétní opatření k dosažení tohoto sociálního cíle, i když v rozdílných časových rámcích (Rivero, 2003).

Komplexní primární péče a její rozvoj zůstává i po roce 2000 jednou z priorit WHO. O tom svědčí program Zdraví 21 (WHO, 2001). Od první světové konference uběhlo již více než čtvrt století a je možné konstatovat, že došlo k mnohým změnám v oblasti primární a komunitní péče i na území České republiky. Pozvolna se přibližujeme i k cílům uvedeným v Mnichovské deklaraci, kterou v roce 2000 podepsalo 48 ministrů zdravotnictví nebo jejich zástupců, včetně zástupců ČR. Mimo jiné se zde vlády zavázaly k hledání příležitostí k založení a podpoře programů a služeb na rodinu zaměřeného komunitního ošetřovatelství, včetně zapojení rodinných sester (tam, kde je to vhodné), a dále k posilování rolí sester ve veřejném zdravotnictví, podpoře zdraví a vývoji komunity (MZ ČR, 2001).

Koncepce sester v primární péči jako zdravotníků, kteří zaujímají první linii obrany, se poprvé objevila na Evropské konferenci WHO o ošetřovatelství ve Vídni v roce 1988. Směrnice WHO se od té doby zaměřily hlavně na způsoby, jimiž sestry přispívají ke zlepšování funkce systémů primární zdravotní péče (MZ ČR, 2003).

Z hlediska primární ošetřovatelské péče v pediatrii je významným historickým mezníkem výnos z roku 1914. Šlo o výnos vydaný zdravotním odborem rakouského ministerstva vnitra, podle kterého se školení ošetřovatelek stanovilo na dva roky a péče byla rozšířena kromě ústavní a nemocniční i na preventivní, zdravotní a sociální, zaměřenou na děti a návštěvní službu v rodinách (Hanzlíková, 2004). Po roce 1918 se u nás rozvinul systém rodinných lékařů, kteří zabezpečovali široké spektrum lékařských služeb pro své pacienty. Tento systém pokrýval na velmi dobré úrovni potřeby péče, takže se zdravotní stav populace zlepšil a docházelo k dalšímu rozvoji primární péče (Seifert, Beneš et al., 2005).

Systém zdravotnické péče zahrnuje všechny služby poskytované jednotlivými zdravotnickými obory. Tradičně poskytuje zdravotnický systém dva všeobecné typy služeb, a to služby nemocným (léčebnou péči) a služby zdravým (preventivní péči). V současnosti je zdůrazňována komplexní, holistická a humanistická zdravotní péče. Lidé si žádají všestrannou péči, mají zájem o uspokojování zdravotních potřeb na jednom místě, ve stejném čase, stejným lékařem a sestrou. Očekávají schopnost zdravotnického týmu podílet se na řešení jejich zdravotních potíží, respektive léčbě, stejně jako schopnosti podporovat jejich zdraví a doporučovat strategie k udržení zdraví nebo poskytovat péči při dlouhodobé nemoci. Tyto atributy splňuje primární péče. Je souborem činností souvisejících s podporou zdraví, prevencí, vyšetřováním, léčením, rehabilitací a ošetřováním. Tyto činnosti jsou navíc poskytovány co nejblíže vlastnímu sociálnímu prostředí klienta, a respektují tak jeho bio-psycho-sociální potřeby. Primární péče je koordinovaná, komplexní zdravotně-sociální péče poskytovaná zejména zdravotníky jak na úrovni prvního kontaktu občana se zdravotnickým systémem, tak na základě dlouhodobě kontinuálního přístupu k jednotlivci (Seifert, Beneš et al., 2005).

Hierarchicky je zahrnována do komunitní péče. Součástí komunitní péče je dále sekundární a terciární péče a rovněž prevence.

Primární péče je charakterizována:

• přímou dostupností,

• otevřeností, tzn. bez bariér kulturních, geografických či ekonomických,

• porozuměním potřebám občanů a schopností reagovat na ně,

• maximálním zachováním lidské důstojnosti (dignity),

• nejlepším prostředím pro prevenci.

Poskytovateli primární péče jsou v rámci ČR:

• praktičtí lékaři pro dospělé,

• praktičtí lékaři pro děti a dorost,

• agentury domácí péče,

• ambulantní gynekologové,

• stomatologové,

• lékařské služby první pomoci,

• lékárny a další.

Každý občan ČR má právo na svobodnou volbu praktického lékaře, který s převzetím do péče souhlasí. V roce 2010 připadalo v krajích ČR průměrně 10 praktických lékařů (PL) pro děti a dorost na 10 000 dětí a dorostu do 19 let. Průměrně jeden dětský lékař vykonal v témže roce 5 791 ošetření. Nejvíce ošetření na jednoho lékaře se uskutečnilo v Jihočeském, Pardubickém a Moravskoslezském kraji. Návštěvní službou provedli PL pro děti a dorost průměrně 1,1 % všech ošetření, nejméně v Karlovarském a Moravskoslezském kraji. Jeden dětský pacient navštíví pediatra v průměru 6krát za rok z důvodu léčebných nebo preventivních vyšetření či ošetření (ÚZIS ČR, 2011).

K vysoce frekventovaným důvodům návštěvy PL pro děti a dorost náleží:

• v kojeneckém věku záněty středouší, ekzémy, dyspepsie, infekce močových cest,

• v batolecím věku respirační infekce,

• ve školním věku respirační infekce, angíny,

• v dorostovém věku se přidávají mononukleóza, infekce močových cest u dívek, únavový syndrom.

Registrace u praktického lékaře je písemný souhlas dvou stran – pacienta a lékaře, při kterém se lékař zavazuje o pacienta pečovat, tím mu vzniká nárok na platby od pacientovy zdravotní pojišťovny. Praktického lékaře je možné změnit jednou za tři měsíce. Praktičtí lékaři pro dospělé registrují pacienty od 15 let a starší, praktický lékař pro děti a dorost děti od narození až do 14–19 let.

Charakteristickými znaky praktického (všeobecného/rodinného) lékařství jsou:

• Všeobecnost péče – řeší problémy celé populace v plné šíři bez ohledu na věk, pohlaví, původ, sociální postavení, rasu, víru, zdravotní problém apod.

• Dostupnost péče – bez bariér geografických, kulturních, administrativních či funkčních.

• Kontinuita péče – lékařství primárně orientované na člověka spíše než na nemoc a založené na dlouhodobém vztahu mezi pacientem, lékařem a sestrou, jejichž péče pokrývá nejen období nemoci, ale podstatnou část života.

• Komplexnost péče – poskytuje komplexní léčebně-preventivní péči, zahrnující podporu zdraví, prevenci nemocí, léčbu, rehabilitaci, podpůrnou péči. Respektuje etické a humánní aspekty vztahu lékař–pacient.

• Koordinovanost péče – lékař a sestra jsou pro pacienty koordinátory ve využívání specializovaných zdravotních a sociálních služeb (konziliární vyšetření, odborná doporučení).

• Spolupráce při péči – odborníci primární péče spolupracují s ostatními poskytovateli a respektují jejich kompetence.

• Orientace na rodinu – praktický lékař a sestra v ordinaci praktického lékaře vnímá zdravotní problémy člověka v kontextu jeho rodinných, sociálních a kulturních vztahů a prostředí, ve kterém žije.

• Orientace na komunitu – problémy pacientů jsou vnímány v kontextu života komunity (Seifert et al., 2004).

Organizace práce praktického lékaře pro děti a dorost a dětské sestry

V ordinaci praktického lékaře (PL) pro děti a dorost je obvyklá spolupráce v malém týmu nebo tandemu ve složení lékař a dětská sestra. Při dobré spolupráci se jejich činnosti doplňují. Dětská sestra se podílí na preventivní, primární a speciální péči. Zajišťuje bezchybný, plynulý chod praxe, podmínky pro poskytování kvalitní péče, pomoci a podpory pacientům a plní další úkoly v oblasti organizační, odborné a administrativní.

Ordinační doba v ordinaci praktického lékaře pro děti a dorost činí 25–30 hodin týdně, pracovní náplň zahrnuje dále návštěvní službu, administrativní činnosti a ranní aktivity (např. odběry). Ordinační doba by měla být strukturovaná – měla by vyhrazovat čas pro akutní stavy, pro poradny dětí vybraných věkových kategorií, pro objednané, pro očkování apod. Časovou organizaci chodu ordinace má na starosti sestra – plánuje pozvání pacientů, ale také jejich čekání v čekárně.

Čekárna by měla být vybavena pro potřeby dětí různých věkových kategorií (hračky, knihy, pastelky, veselé obrázky na stěnách apod.), aby se dítě při čekání rozptýlilo. Sestra má obvykle svůj pracovní prostor v samostatné místnosti, což může vyhovovat dospívajícím pacientům, kteří chtějí při vyšetřování zachovat soukromí. Pracuje-li sestra ve společné místnosti s lékařem, může klást doplňující otázky, je svědkem při úkonech lékaře, případně může upozornit na chyby. V ambulantním provozu PL pro děti a dorost je nutno respektovat podmínky základního prostoru uvedené ve společném ustanovení pro zdravotnická zařízení ambulantní péče a současně doplňující požadavky na vybavení pro ordinace praktického lékaře pro děti a dorost, které jsou uvedeny ve vyhlášce MZ ČR č. 219/2006 Sb.

Ke společným ustanovením náleží:

• Zdravotnická zařízení ambulantní péče se musí skládat ze základních prostorů, tj. provozních místností, ve kterých je poskytována zdravotní péče (ordinace, přípravna nebo místnosti, kde se vykonává základní činnost), z čekárny pro pacienty a z vedlejších prostor, tj. sociálního zařízení. Zajištěn musí být přístup osobám s omezenou schopností pohybu. Telefonické spojení je již samozřejmostí.

• Ordinace by měla být řešena jako jedna místnost (společný prostor lékaře a sestry) s minimální plochou 15 m2. K základnímu vybavení patří potřebný kancelářský nábytek pro administrativní práce lékaře a sestry, vyšetřovací stůl nebo lehátko, tonometr a fonendoskop, skříň na léčivé přípravky, zdravotnický materiál a nástroje, základní vybavení pro poskytování neodkladné péče, chladnička, pracovní plocha pro přípravu zdravotnického materiálu a orientačního laboratorního vyšetření, sterilizátor (pokud není možnost spolupráce se smluvním pracovištěm), umývadlo a dvoudřez.

• Čekárna musí mít plochu minimálně 2 m2 na jedno místo pacienta při nejmenší ploše místnosti 8 m2. Čekárna musí mít přebalovací stůl.

• Hygienické zařízení sestává z WC a umývadla. Dveře WC musí mít z bezpečnostních důvodů otevírání směrem ven (přípustné je společné WC pro pacienty a zaměstnance).

K doplňujícím požadavkům na vybavení ordinace praktických lékařů pro děti a dorost náleží:

• přebalovací stůl s váhou pro kojence, bodymetr,

• optotypy, osobní váha,

• odsávačka,

• pomůcka pro testování sluchu a fixace zrakem pro kojence.

Dětská sestra musí, kromě způsobilosti k výkonu povolání bez odborného dohledu, splňovat podmínky specializačního vzdělání dětské sestry zahrnující ukončení specializačního (př. magisterského) studia zakončeného atestační (př. státní závěrečnou) zkouškou. Dalším požadavkem je zaškolení ve formě praxe na lůžkovém oddělení. Obvyklé jsou i další požadavky – schopnost práce s počítačem, obsluha přístrojů, jazyková vybavenost (komunikace v cizím jazyce). K požadovaným senzomotorickým dovednostem náleží šikovnost, zručnost, neporušené smyslové vnímání, vyžadovány jsou i předpoklady estetické (smysl pro úpravu vlastního zevnějšku i okolí), předpoklady intelektové (schopnost řešit proměnlivé situace, schopnost zvládat reakce dětí a jejich rodičů), předpoklady sociální (schopnost navázat kontakt s dětmi i rodiči, pozitivní vztah k dětem, schopnost empatie) a další. Významné jsou komunikační dovednosti, např. pozitivní mimika (úsměv, oční kontakt), schopnost ve správné chvíli dítě pohladit nebo jej držet za ruku.

Preventivní péče v ordinaci praktického lékaře pro děti a dorost zahrnuje aktivity dětské sestry, které jsou rozděleny pouze na akademické úrovni, protože v praxi se vzájemně více či méně prolínají. Uvedené aktivity vychází z cílů komunitní péče uvedených Skokňovou (2006).

Aktivity, na kterých se podílí dětská sestra v oblasti primární péče:

I. Aktivity primární prevence:

• hodnocení a podpora normálního růstu a vývoje dítěte,

• podpora uspokojování potřeb dítěte v rodině, vývoj pozitivních vztahů mezi rodiči a dětmi,

• ochrana zdraví a předcházení zdravotním problémům dětí a dorostu (v rodině, jeslích, MŠ, ZŠ, SŠ, VŠ),

• účast na preventivních prohlídkách,

• organizace očkování,

• zdravotní výchova,

• prevence úrazovosti,

• prevence rizikového chování.

II. Aktivity sekundární prevence:

• podpora při tvorbě přesných ošetřovatelských diagnóz dysfunkčních potřeb dětí,

• ulehčení léčby a péče u dětí s již existujícím zdravotním problémem,

• eliminace existujících ošetřovatelských problémů při zdravotních potížích dítěte,

• organizace dispenzarizace.

III. Aktivity terciární prevence:

• stabilizace ošetřovatelských problémů při poškozených funkcích organizmu, prevence opakování problémů a zhoršování zdravotního stavu dítěte,

• prevence komplikací existujících zdravotních problémů,

• podpora adaptace dítěte na chronický stav.

IV. Protiepidemická opatření

V. Administrativa

2 Primární prevence

Činnosti primární prevence jsou zaměřeny na podporu zdraví dítěte aprevenci chorob. Největší důraz je kladen na podporu normálního růstu avývoje dítěte. Porozumění zákonitostem růstu avývoje jedince ijeho jednotlivých tělních systémů je pro primární prevenci východiskem pro včasné odhalení odchylek afaktorů, které ktěmto odchylkám vedou. Včasnou detekcí rizik se primární prevence snaží předejít vážným komplikacím. Normální růst avývoj dítěte je podmíněn optimálním prostředím, vněmž se dítě vyvíjí. Vliv prostředí na vývoj jedince byl doceněn až vposledních desetiletích, ato na příkladu dětí zdysfunkčních rodin či nízkých socioekonomických vrstev (Lebl, Krásničanová, 2007). Prostředí je faktorem, který ovlivňuje vývoj jedince, ovšem vkontextu jeho genetických vloh. Podpora normálního růstu avývoje dítěte tedy zahrnuje optimální uspokojování potřeb dítěte vrodině, efektivní uspokojování potřeb vmateřské škole avyhovující uspokojování potřeb dítěte ve škole (viz tab.2.1).

Tab.2.1 Vliv faktorů apotřeb na rozvoj dítěte

Faktory

Potřeby

Dítě

• genetický potenciál

• vnější prostředí (sociokulturní vlivy: rodina, MŠ, ZŠ, sociální role, hodnoty, morálka, etnikum, onemocnění a další vlivy prostředí)

• životní styl

• zdravotnické služby

←→

• biologické

• bezpečí a jistoty

• sounáležitosti a lásky

• sebeocenění, úcty, uznání, prestiže

• emocionální

• kognitivní

• sebeaktualizace atd.

←→

• růst

• vývoj

• chování

• prožívání

• poznávací procesy

• motivační procesy

• citové stavy

• schopnosti, dovednosti

• návyky, zájmy, postoje atd.

2.1 Podpora uspokojování potřeb dítěte

Potřeby dětí lze shrnout do několika kategorií, na jejichž charakteristice se významně podílel Dunovský (1999). Potřeby dělí na základní biologické, základní psychické, základní sociální azákladní vývojové.

Kzákladním biologickým potřebám patří především uhrazení všech nároků na náležitou výměnu látek aplynů (metabolizmu), ato zhlediska aktuálního ivývojového. Ktěmto potřebám náleží zejména:

• Potřeba potravy – nutno zohlednit jak kvalitu, tak kvantitu.

• Potřeba základních hygienických požadavků – dostatek tepla, čistoty aochrany před negativními vlivy bezprostředního životního prostředí, potřeba obranyschopnosti.

• Potřeba dostatku adekvátních stimulů – podněcující arozvíjejí dětský organizmus, ato voblasti nervové soustavy, lokomočních aktivit anásledně aktivit psychických akomunikačních. Patrný je zde přesah biologických potřeb kpotřebám psychickým asociálním.

• Potřeba zdravého vývoje – zdravotní preventivní akomplexní léčebná péče, včetně rehabilitační.

Uspokojování základních psychických potřeb (navazujících na biologické avázáných na sociální) umožňuje dítěti rozvoj voblasti intelektu, citů, vůle, chování, interakci sokolím, chápání sebe iostatních ajeho osamostatnění. Kzákladním psychickým potřebám dětí náleží:

• Potřeba náležitého přívodu podnětů – stimulace vpravý čas, vdostatečném množství akvalitě (tato potřeba má shodně význam biologický apsychický).

• Potřeba smysluplnosti světa – podněty, které dítě přijímá, by měly mít určitý řád asmysl, protože jedině tak se stávají smysluplnými zkušenostmi. Řádem se myslí zejména předkládání pravdivých podnětů stálými lidmi, tedy „jeho lidmi“, spředvídatelným jednáním. Učení je pak snadné asamozřejmé.

• Potřeba jistoty – tato potřeba je optimálně uspokojována matkou, resp. mateřskou osobou, ke které si dítě vytváří specifický vztah. Na základě uspokojivého mateřského vztahu se pak mohou následně utvářet vztahy další.

• Potřeba vlastní identity – potřeba vlastního „já“, vlastní společenské hodnoty se objevuje zřetelně ve druhém atřetím roce života. Dítě si vytváří představu osvé vlastní osobě podle toho, jak ho vnímají nejbližší, co oceňují, aco odmítají. Takto vytvořené sebevědomí podmiňuje prožívání jeho dalších společenských vztahů.

• Potřeba otevřené budoucnosti – specificky lidská potřeba, jež dává životu smysl. Jde orozpětí mezi nadějí abeznadějí. Uspokojování této potřeby je náročné zejména vsituaci vážné nemoci sinfaustní prognózou. Výraznou se stává tato potřeba již vpředškolním období, ačkoli má výhled do budoucnosti ještě krátkou perspektivu (dítě se např. těší na školní docházku), asvého vrcholu dosahuje vdobě vrcholící reprodukce.

• Emocionální potřeby – umožňují dítěti prožívat pocit důvěry abezpečí vblízkosti lidí známých, zatímco přítomnost lidí neznámých jej jistoty zbavuje. Vraném věku dodává dítěti pocit citové jistoty především matka.

Základní sociální potřeby dítěte ajejich uspokojení jsou nezbytným požadavkem pro optimální socializaci člověka. Patří knim:

• Potřeba lásky abezpečí poskytovaná „vlastním člověkem“.

• Potřeba přijetí dítěte – akceptace dítěte takového, jaké je (vychází zhumanistických teorií, např. C. Rogerse).

• Potřeba identifikace s„vlastním člověkem“.

• Potřeba rozvinutí všech sil aschopností dítěte.

• Potřeba umění překonávat překážky azábrany vživotě dítěte ibezprostředním okolí (coping).

• Potřeba osvojit si zdravý životní styl.

Velmi důležitou roli vživotě snad každého člověka hraje spiritualita, ať již jde oněkteré ztradičních náboženství, nebo ospiritualitu, která nevychází přímo zžádného náboženského proudu. Touha vztahovat se ve svém životě khodnotám, které člověka přesahují, okteré se může opřít, dávají jeho životu konečný smysl (Langmeier, Krejčířová, 2006). Spirituální potřeby nejčastěji vyvstávají vobdobí dospívání, při hledání vlastní identity, při hledání odpovědí na otázky smyslu vlastní existence, umírání asmrti, což přináší jedinci mnoho úzkosti anejistoty.

Funkcí základních vývojových potřeb je udržovat již dříve dosaženou úroveň života dítěte vpokud možno optimálním stavu. Vývojové potřeby vedou kčinnostem, kterými se lidský jedinec sám rozvíjí. Motivují kaktivitám, které prostřednictvím procesu učení aktivizují vnitřní možnosti jedince, apostupně pokračují krozvoji apřekročení již dosažené úrovně rozvoje. Jsou-li potřeby dítěte uspokojovány, projeví se to pozitivně voblasti nálady, emocí, motivace, poznávání, komunikace asociálních vztazích avoblasti sebevědomí. Kcharakteristickým znakům dítěte, jehož potřeby jsou uspokojeny, náleží:

• Dítě je veselé, má zájem očinnosti, projevuje se spontánně aotevřeně, často se směje ausmívá, projevuje smysl pro humor, kontroluje své afekty (přiměřeně svému věku), nebojí se nových situací aúkolů, ve vztahu kdruhým projevuje empatii.

• Dítě si věří, respektuje druhé jako sebe, přijímá kritiku, uzná omyl achybu, věří, že chyby se dají napravit, prosazuje svá práva anápady, dovede převzít odpovědnost za své chování, má osobě realistické představy.

• Komunikuje volně, vyjadřuje se bez zábran, je bezprostřední, naslouchá, vede dialog, argumentuje, je přístupné podnětům druhých dospělých idětí, je vstřícné, pomáhá druhým, přijímá pomoc.

• Je soustředěné, pracuje klidně, vyjadřuje se věcně aplynule, podává výkon vmezích svého optima, projevuje zvídavost, má tvořivé nápady, přiměřeně svým silám řeší vzniklé problémy, má svůj názor, úsudek.

Vpřípadě, že některá potřeba (případně více potřeb) není uspokojována, buď krátkodobě vintenzivní míře, nebo imíře menší, ale zato dlouhodobě, reaguje na tento stav člověk prožitky nedostatku, nouze aomezování. Stav je označován jako frustrace. Člověk cítí, že mu chybí předmět toho, co potřebuje, často mu chybí izpůsob, jak dosud potřebu uspokojoval. Dospělý jedinec dovede určit anazvat příčinu své frustrace, ale dítě to většinou nedokáže, proto lze na frustraci usoudit hlavně ze změn voblasti emocionální, komunikační, voblasti sociálních vztahů apoznávacích procesů. Frustrace je vyvolávána třemi typy událostí:

• fyzické nebo psychické bariéry bránící očekávané reakci,

• odstranění zdrojů zpevnění, resp. odměn,

• vyvolání neslučitelných reakcí, tj. konfliktních situací.

Ufrustrovaného dítěte dochází ke změnám voblastech:

• Emoce, nálady, motivace – dítě je apatické, pasivní, lítostivé, plačtivé, bojí se nových situací aúkolů, neprojevuje zájem očinnosti, nudí se, nebo je naopak agresivní, popudlivé, neklidné, vyhledává konflikty, chová se provokativně, užívá vulgární výrazy. Projevují se uněj únava avyčerpanost.

• Sebepojetí, sebedůvěra – dítě je nevyrovnané, nemá realistický obraz osobě, jeho projevy kolísají od sebepřeceňování kpodceňování, nevěří si, ale před druhými se vychloubá, projevuje nesamostatnost, nepřijímá kritiku, své omyly nemá vúmyslu napravovat, svaluje příčinu na druhé, žaluje, závidí, žárlí.

• Komunikace aspolupráce – dítě nekomunikuje nebo nespolupracuje, často odmlouvá, vyhýbá se úkolům, dovede ostatním kazit práci, podílí se na šikaně, často zosamělosti hledá vazbu na někoho mimo svůj rámec (starší kamarád, parta, zvíře).

• Poznávací funkce – dítě je nesoustředěné, nepamatuje si, nereprodukuje dobře to, čeho se účastnilo, nemá zájem opoznání, učení, neučí se, učení odkládá, podlehne každému rozptýlení, má zkreslené úsudky, podléhá předsudkům.

Vážnějším důsledkem nerespektování aneuspokojování potřeb dítěte je deprivace. Termín deprivace je užíván obvykle ve spojení spsychikou (psychická deprivace). Dunovský, Dytrych, Matějček et al. (1995) uvádějí, že jde ostrádání nedostatkem něčeho. Deprivaci definují jako výsledek životní situace, kdy dítěti nejsou uspokojovány jeho základní psychické potřeby vnáležité míře apo určitou, dosti dlouhou dobu, což způsobuje ohrožení jeho duševního zdraví aduševního vývoje. Podle Havlínové (1998) na rozdíl od frustrace, kterou mohl prožívat jedinec, protože poznal nějakou podobu uspokojení určité potřeby, je příčina deprivace závažnější. Nastává vsituaci, kdy dítě nemá určitou potřebu vyvinutou, protože nikdy nežilo vpodmínkách, kde mohlo docházet kjejímu uspokojování. Takovou situací může být stav, kdy dítě nepoznalo matku, nepoznalo, jak se žije vkompletní rodině, žije vdysfunkční rodině apod. Může se jednat ioděti, které jsou rodiči trvale podceňovány, považovány za nežádoucí, vrodinách svysokým socioekonomickým statutem, kdy jsou rodiče prací natolik vytíženi, že na dítě nemají čas, citovou nevyzrálostí rodičů apod. Studie zabývající se faktory rozvoje deprivace vrodinách aústavní péči poukazují zejména na samotný systém ústavní péče, ve kterém nejsou uspokojovány mnohé základní psychické asociální potřeby, jelikož se zde vpéči zdravotníci střídají, atedy schází silná vazba mezi dítětem apečovatelskou osobou (Langmeier, Matějček, 1974; Hodges, Tizard, 1989; Carlson, Earls, 1997). Vsoučasnosti se problematikou deprivace zabývají odborníci např. vsouvislosti svývojem dítěte vneúplných rodinách (Šťastná, 2009).

Citová deprivace se může projevovat různě – opožděním ve vývoji, regresem, agresivitou, oploštěnými emocemi, citovou labilitou, růstovými změnami, obezitou, pasivitou, nechutenstvím apod. Kromě deprivace psychické nebo sociální může dítě strádat inedostatkem materiálním.

Závažnou formou poškozování dítěte je syndrom týraného, zneužívaného azanedbávaného dítěte – syndrom CAN (Child Abuse and Neglect). Jde osoubor nepříznivých příznaků vnejrůznějších oblastech stavu avývoje dítěte ijeho postavení ve společnosti, především vrodině. Příznaky jsou výsledkem převážně úmyslného ubližování dítěti způsobeného nejčastěji jeho nejbližšími – rodiči. Vaktivní formě jde ofyzické ubližování, vpodobě pasivní je dítě poškozováno hlavně při nedostatečném uspokojování tělesných potřeb. Týrání vaktivní ipasivní podobě se týká rovněž oblasti citové aduševní (Dunovský, Dytrych, Matějček et al., 1995; Slaný, 2007).

2.1.1 Uspokojování potřeb vrodině

Rodina je základní sociální jednotkou společnosti. Termín rodina byl aje definován mnoha způsoby apro řadu účelů podle referenčních rámců jednotlivých teorií rodiny. Liší se dle disciplín posuzovaných hodnot – jinak definuje rodinu biologie, psychologie, jinak posuzují rodinu ekonomové či sociologové. Se zřetelem na komunitní ošetřovatelství je rodina definována jako sociální systém složený ze dvou nebo více lidí žijících společně, které spojuje legální apokrevní vztah, narození nebo adopce dítěte. Podle Friedmana (1981) jde ovzájemné spojení lidí (dvou nebo více) na citovém základu (vyjadřuje společné úsilí při plnění každodenních povinností) na geograficky blízkém území, kterým je obvykle označován domov.

Domov je neoddělitelnou součástí rodiny. Právě domov skýtá dítěti pocit jistoty, je to místo bezpečí apohody, místo, kam se dítě může vždy navrátit, místo, kde se může svým blízkým svěřit se svými starostmi aradostmi, místo, které je zdrojem silných citových prožitků, místo, kde je dítěti dobře. Právě domov souvisí smístem, kde dítě vyrůstá, žije asetkává se sostatními, zde má dítě možnost setkávat se stradicemi, zvyky, způsoby chování kostatním členům rodiny apod. Dětská sestra by měla podporovat, respektovat aposilovat sílu aschopnosti rodiny, rozvíjet vzájemnost aspolupráci srodiči, atím posilovat fenomén „rodinného hnízda“ (Newton, 2000). Vroli obhájkyně či ochránce dítěte může působit pozitivně na rodiče, neboť spolu slékařem má urodičů obvykle větší autoritu než kdokoliv jiný.

◼ Charakteristika rodiny

Každá rodina je svým způsobem jedinečná, proto je těžké hovořit oní na obecné úrovni, můžeme ji však popsat jako sociální či kulturní systém.

Sociální systém je skupina lidí, kteří se podílejí na společné charakteristice ajsou vzájemně závislí jeden na druhém. Vzájemná závislost stěžuje inapomáhá práci dětské sestry, působením na jednoho člena rodiny sestra obvykle ovlivňuje celou rodinu anaopak (Hanzlíková, et al., 2004).

Rodinu lze charakterizovat také jako kulturní systém. Každá rodina má svoji hierarchii hodnot, svoje kulturní dědictví, svou strukturu (hierarchie členů ajejich jednotlivé role) avztahy (interakce, komunikace). Pravidla anormy vrodině jsou předávány jak zjevně (např. výroky rodičů), tak skrytě (např. vyprávěním příběhů). Pro rodinu jsou významné vztahy mezi jejími členy. Baštecká aGoldmann (2001) označují tyto vztahy jako „spoluzávislost“, společný prostor pro dorozumívání avzájemně uspokojované potřeby členů jako „zisky“. Rodina je zdrojem síly, pevných kořenů aútočištěm jejich členů.

Každá rodina má plnit funkci ekonomickou, reprodukční, ochrannou, kulturní, výchovnou aspolečenskou. Význam posouzení rodiny aschopnost plnit jednotlivé funkce by neměl být vrámci prevence podceňován. Získané informace jsou totiž základem pro plánování aposkytování ošetřovatelské péče jednotlivým příslušníkům – zejména dětem, ale irodině jako celku.

Dobře fungující rodina nejlépe ze všech sociálních prostředí uspokojuje základní psychické potřeby dítěte idospělých, kteří jsou kněmu aksobě navzájem citově vázáni. Nefunguje-li dobře anejsou-li základní potřeby jejich jednotlivých členů uspokojovány, dochází častěji krozpadu rodiny nebo kneuspokojivému soužití (Matějček, 1999).

Otázky

Odpovědi

◼ Podpora pozitivních vztahů mezi rodiči adítětem

• Autentičnost – rodič otevřeně prožívá svoje pocity apostoje, které se vněm vynořují. Čím více je rodič ve vztahu kdítěti sám sebou, tím je větší pravděpodobnost, že se bude dítě proměňovat arůst konstruktivním způsobem.

• Akceptace (zájem, důvěra) – jde obezpodmínečné kladné přijetí dítěte. Bezpodmínečná láska znamená milovat dítě, bez ohledu na to, jak vypadá, jaké jsou jeho přednosti, sklony aslabosti nebo jak se chová. Bere dítě takové, jaké je. Horáková et al. (2009) hovoří oakceptaci dítěte ajeho temperamentu jako ojednom znejdůležitějších kamenů budujících psychickou odolnost dítěte.

• Empatické porozumění – rodič si dokáže uvědomit právě takové pocity, jaké dítě prožívá, atoto své porozumění mu sděluje.

• dodržování rituálů/„předělů“ během dne, např. svačina po příchodu ze školy, písnička před odchodem do školy, večerníček;

• používání milých přezdívek pro dítě, které vyjadřují jedinečnost vztahu– nikoho jiného tak rodič neoslovuje;

• čtení sdítětem, jež posiluje vzájemnou blízkost;

• společné činnosti/partnerské aktivity rodiče adítěte, mohou být jakékoliv, na kterých se dítě srodičem domluví;

• zachovávání tajemství dítěte, které buduje důvěru;

• vzájemné upřímné vyjadřování pocitů, které nedovolí dítěti pocity maskovat;

• říkat nahlas vsoukromí „mám tě rád“;

• rodičovské objetí, polibky, doteky;

• občasná malá překvapení, např. vpodobě vzkazů vyjadřujících povzbuzení před soutěží, zkouškou;

• naslouchání dítěti avyčlenění času jen pro ně;

• vyčlenění času na hru sdítětem;

• omluvit se, když je to potřeba – dítě tak ví, že ani rodič není dokonalý, že dělá chyby;

• respekt ksoukromí dítěte;

• respektovat potřebu odpočinku arelaxace dítěte, umožnit dítěti každý den relaxovat dle vlastní chuti vdohodnutém časovém intervalu;

• vyžadovat pravdu, vést dítě ke sdělování pravdy;

• stanovení pravidel, které jsou výrazem rodičovské péče;

• revidovat pravidla spostupujícím věkem dítěte.

2.2 Ochrana zdraví apředcházení zdravotním problémům vrodině

◼ Posouzení

Posouzení biologických faktorů

Posouzení prostředí

• Výchova snadměrnou láskou (rozmazlující, citově přesycená) – častěji se vyskytuje ustarších rodičů nebo utěch, kteří na dítě delší dobu čekali, udětí schronickým onemocněním, upředčasně narozených dětí, ujedináčků, uosamělých matek. Tyto děti se mnohdy stávají neukázněné, málo iniciativní, bez pochopení pro kolektiv, sobecké, kjiným dětem se chovají odmítavě, raději setrvávají ve společnosti dospělých.

• Výchova snedostatečnou láskou (citově chladná až odmítavá) – častěji se vyskytuje vneuspořádaných rodinách, vrodinách se špatnými sociálními poměry, urodičů snižší mentální vyspělostí nebo vůči dětem zpředchozích manželství. Děti bývají zaostalé vmentálním vývoji, nesoustředěné, citově chudé, nebo naopak přehnaně přítulné. Ve styku sostatními dětmi jsou málo iniciativní, nedisciplinované, při hrách málo tvůrčí, mohou mít nestálé vztahy kostatním.

• Výchova spřiměřenou láskou – pro zdravý citový vývoj dítěte je nejvhodnější, ale izde se setkáváme srůznými výchovnými problémy azvláštnostmi pramenícími zvlastností rodičů azchyb při výchově.

• Výchova nadmíru ovládající (autoritativní) – dospělý dítě příliš omezuje nebo usměrňuje, používá spíše příkazy, zákazy, tresty. Vdítěti vyvolává strach, úzkost, nervozitu, podrážděnost avzdorovitost apotlačuje jeho samostatnou iniciativu.

• Výchova bez ovládání (liberální) – dospělý nemá udítěte žádnou autoritu, přizpůsobuje se jeho vůli, poskytuje mu úplnou volnost nebo se oněj nestará. Ve vztahu kdítěti je nenáročný, nedůsledný, nerozhodný. Dítě se stává nedisciplinované, nedůsledné, „nevychované“ – nedodržující společenské normy.

• Výchova přiměřeně ovládající (demokratická) – je nejvhodnějším stylem výchovy. Uplatňuje se vní přiměřená autorita dospělého. Pro vztah dospělého adítěte je charakteristické vzájemné porozumění aúcta, optimistická atmosféra akladné citové ladění. Dítě má dostatek možností kseberealizaci akuplatnění své iniciativy, ale také ochotně přijímá rady vychovatele arespektuje jeho požadavky. Zvýchovných metod převažuje pochvala, povzbuzení akladné příklady. Děti takto vychovávané jsou klidné, veselé, přizpůsobivé, disciplinované, aktivní atvořivé.

• Vztahy mimo rodinu, které rodina udržuje sdalšími členy širší rodiny nebo jedinci blízkými rodině.

• Širší sociální sítě mimo rodinu, jako jsou jesle, mateřské školy apod., která výrazně ovlivňují zdraví dítěte.

• Náboženství, protože náboženská víra se rovněž odráží na zdraví rodiny. Je to například otázka navazování partnerství, užívání antikoncepce, důraz na náboženskou výchovu anáboženské vzdělání, na praxi svátostného života, uplatňování rituálů azdraví prospívajících, nebo zdraví neprospívajících praktik, která následně modifikují edukaci členů vrodině. Vsouvislosti snáboženstvím je možné se urodičů setkat jak svelkorysým vedením klidskosti, tak súzkoprsým fundamentalismem.

• Kultura rodiny, jež může být odlišná od kultury komunity, semůže stát potenciálním zdrojem konfliktů. Sestra zjišťuje, zda podporuje kultura rodiny zdraví jejích členů.

• Socioekonomický stav, vzdělání apříjmy, které mají jednoznačně vliv na zdravotní stav členů.

• Vnější zdroje komunity, tedy zařízení podporující zdraví rodin ařešení problémů, církevní acharitativní organizace.

• Velmi mladá matka vychovávající dítě bez partnera nebo velmi mladí rodiče, kteří se stávají rodiči jako mladiství snedostatkem interakčních dovedností amalou schopností empatie. Mnohdy však irodiče plnoletí nejsou na příchod dítěte emocionálně anisocioekonomicky připraveni anejsou schopni převzít novou rodičovskou roli. Velmi mladí rodiče často žádají rady vpéči odítě právě dětskou sestru, která vhodným způsobem může vést rodiče kosvojení dovedností péče odítě. Doporučit anacvičit je vhodné mimo jiné ikomunikaci ahru sdítětem, neboť jak uvádí Provazník (1998), mladistvé matky na své děti méně mluví, méně si snimi hrají améně rozumějí signálům svého dítěte. Zlepšit vnímání signálů dítěte lze prostřednictvím napodobování mimiky dítěte, při němž musí matka dítě důkladně pozorovat, aby mohla dítě napodobit. Napodobovat lze ihlasové projevy agesta dítěte. Podle Výzkumného ústavu práce asociálních věcí (2007) však věk matek při narození prvního idalších dětí narůstá, např.o4,1 roku vobdobí 1990–2005.

• Rodiče ve vyšším věku, zejména prvorodičky nad 40let. Dunovský etal. (1999) hovoří zejména oneúměrných obavách týkajících se zdraví dítěte, atím omezení jejich spontaneity. Ženy ve vyšším věku ale mohou být naopak více emočně stabilnější, se stabilním vztahem aekonomickým zajištěním. Jsou-li matky zvýšeně úzkostné, často vyhledávají právě dětskou sestru sžádostí oradu týkající se nejen podpory zdraví dítěte, ale také způsobů podporujících rozvoj dítěte nebo otázek výchovného stylu. Podle ČSÚ se vroce 2000 narodilo vČR 745 novorozenců matkám nad 40let, vroce 2005 rodilo 1254 žen nad 40let. Průměrný věk matek od roku 2000 vzrostl o3 roky (např. vJihomoravském kraji byl vroce 2000 26,9let avroce 2008již 29,8let). Vroce 2008 byla nejpočetnější skupina matek narozených novorozenců ve věku 30–34let, na rozdíl od předchozích let, kdy nejpočetnější byly vždy skupiny matek nižších věkových kategorií. Obdobná situace byla zaznamenána ivostatních krajích ČR (ČSÚ, 2011). Vsituaci, kdy je starší pouze jeden zrodičů, obvykle ktak rigidní výchově nedochází.

• Rodiče rozvedení, neboť jak uvádí Lovasová (2005), neexistuje věk, ve kterém by dítě rodinným rozvratem netrpělo. Reakce dítěte na rozvod je různá podle jeho věku, stupně psychického vývoje aosobnostních charakteristik. Dítě může trpět nejen samotným rozvodem, ale také událostmi předcházejícími (hádky rodičů) anásledujícími (stěhování, příchod nového partnera apod.) rozchod. Sestra pečující odítě, které prožívá rozvodové řízení, si všímá zejména psychosomatických problémů dítěte, ty mohou být projevem prožívání stresu, všímá si také zvýšené plačtivosti acitlivosti. Neodezní-li akutní avýrazné projevy psychických problémů do několika týdnů, je potřeba stav dítěte konzultovat sdětským psychologem či psychiatrem, který může doporučit psychoterapii. Úplná stabilizace však trvá měsíce až roky, smutek aztráty spojené srozvodem mohou děti pociťovat až do dospělosti.

• Rodič závislý na alkoholu ajiných psychoaktivních látkách vnáší do rodiny mnoho negativních jevů. Jednání pod vlivem alkoholu znemožňuje normální, přirozenou komunikaci intoxikovaného jedince sostatními členy domácnosti, nedovoluje mu pružné rozhodování. Alkohol negativně ovlivňuje interakce vrodině, ikdyž je závislý jedinec střízlivý. Vrodině panuje chaos, strach, hádky inásilí.

• Děti postižené – ať už jde oděti spostižením mentálním, tělesným či smyslovým nebo jiným typem organického postižení CNS. Izolovaná nebo kombinovaná porucha vede kdisharmonii vývoje voblasti tělesné, duševní asociální. Takto narušený vývoj zhoršuje adaptační schopnosti jedince, ohrožuje jeho zdravotní stav asnižuje kvalitu jeho života. Green (2003) hovoří odvojitém traumatu. Jde jak oztrátu představy zdravého dítěte ajejí nahrazení nejasným obrazem postiženého dítěte, tak ovynucenou změnu života, kterou rodiče stímto dítětem budou sdílet. Analýzou výsledků dotazníku Family Hardiness Index při výzkumném šetření Birtekové vroce 2010 byla zjištěna střední až vysoká míra odolnosti zkoumaných rodin. Většina rodin souhlasí sdostatečnou komunikací vrodině ive chvílích vyskytujících se problémů, což jsou prvky, ke kterým by měli být vedeni všichni rodiče handicapovaných dětí (Sikorová, Birteková, 2011).

• Děti sodlišnou reaktivitou vútlém věku, tedy děti dráždivé, plačtivé, neklidné, ale iděti pasivní nebo málo reaktivní či děti stzv. „obtížným temperamentem“ (snepravidelností fyziologických funkcí, převahou negativních emocí při silné celkové intenzitě emočních reakcí, svysokou úrovní aktivity asníženou adaptivitou).

• rodiny sčetnými stresy,

• rodiny vyrovnávající se snedostatečnou ekonomickou situací,

• rodiny žijící ve větší izolaci,

• prodloužení separace matky adítěte včasném postnatálním období (Krejčířová, 2006).

Životní styl

• Stravování

• Odpočinku aspánku

• Tělesné aktivity

• Kouření, abúzus alkoholu aléků

Zdravotnický systém

• Zhoršená rodičovská role – 00056

• Riziko zhoršení rodičovské role – 00057

• Ochota ke zlepšení rodičovské role – 00164

• Dysfunkční život rodiny salkoholismem – 00063

• Přerušený život rodiny – 00060

• Riziko oslabení vazby rodičů adítěte – 00058

• Ochota ke zlepšení funkce rodiny – 00159

• Neschopnost rodiny zvládat zátěž – 00073 apod.

• Podpora, konzultace, edukace azdravotní výchova.

• Realizace primární prevence (péče onovorozence, informace ovýživě, kojení apod.), sekundární prevence (edukace ozměnách rolí při narození dalšího dítěte, edukace při stravování již nemocných členů domácnosti), terciární prevence / předcházení komplikacím vjiž vzniklé situaci (prevence rozvodových konfliktů nápravou komunikace, edukace vhodného plánování rodičovství vmnohočetné rodině atd.).

• dobrá komunikace avzájemné naslouchání všech členů,

• pomoc apodpora všech členů,

• vzájemné respektování,

• vzájemná důvěra,

• společné činnosti, hry, humor,

• vzájemné působení aovlivňování,

• sdílené trávení volného času,

• smysl pro zodpovědnost,

• tradice arituály,

• respekt ksoukromí.

2.3 Ochrana zdraví apředcházení zdravotním problémům vjeslích

• vytvořit vrodině radostnou atmosféru očekávaného vstupu do jeslí,

• doporučit procházky sdítětem kjeslím,

• seznámit rodiče před vstupem dítěte do jeslí sdenním režimem jeslí aněkteré prvky zařadit do domácího režimu,

• umožnit návštěvy rodičů sdítětem vjeslích – doba, kterou zde stráví, by se měla prodlužovat,

• umožnit krátkodobý samostatný pobyt dítěte vjeslích aten postupně prodlužovat,

• dovolit dítěti mít vjeslích vlastní hračku zdomova,

• domluvit se zařízením vhodné období nástupu dítěte do jeslí sohledem na počet nově příchozích dětí, menší počet nových dětí umožní sestře více se věnovat danému dítěti.

• pravidelné preventivní lékařské prohlídky,

• každodenní vstupní zdravotní filtr aizolace nemocných dětí,

• dodržování hygienických zásad při všech pracovních úkonech,

• časté aco nejdelší pobyty dětí na čerstvém vzduchu ajejich otužování,

• časté větrání aspánek při otevřených oknech,

• dezinfekce hraček,

• základní protiepidemické opatření je docházka jen zdravého personálu.

• postupnou adaptací nově přijatého dítěte,

• citlivým, laskavým, pedagogicky správným přístupem sester,

• udržováním soustavného citového ařečového kontaktu sdítětem aúčastí sestry na jeho hrách,

• respektováním individuálních zvláštností dítěte,

• vytvářením menších skupin dětí,

• organizací dne tak, aby činnosti následovaly plynule za sebou,

• vybavením aúpravou prostředí tak, aby vyhovovalo věkovým aindividuálním požadavkům dětí,

• volbou vhodného režimu dětí rozličných věkových skupin.

1. Zásada cílevědomosti – vyjadřuje záměrnou cílevědomou formativní činnost. Dětská sestra nemůže během výchovné činnosti působit intuitivně, ale záměrně, ato formou rozpracování dílčích, etapových cílů. Tyto konkrétní cíle sestra sděluje dětem adosahuje jejich přijetí pomocí motivace, sdělením kritérií, doby azpůsobu jejich hodnocení.

2. Zásada aktivity – nabádá kzapojení vychovávaných jedinců do procesu výchovy pomocí vhodných metod (cvičení, kresba, apod.).

3. Zásada soustavnosti – značí, že jde odlouhodobý proces. Pomocí výchovných avzdělávacích plánů, které zahrnují vztahy mezi jednotlivými výchovnými oblastmi, je umožněno průběžně působit na všechny výchovné složky.

4. Zásada názornosti – podporuje zejména uplatňování osobního příkladu anázornosti vpodobě zajímavých didaktických pomůcek, návštěv různých prostředí, zprostředkování osobních zkušeností apod. Důležité je při výchově využívat všech smyslů.

5. Zásada trvalosti – připomíná edukátorům, aby zajistili při vedení výchovy avzdělávání uchování poznatků azpůsobů chování nejlépe po celý život. Zejména prostřednictvím opakování, aplikací vpraxi, semocionálním doprovodem. Trvanlivost výsledků je podporována přátelským klimatem při učení.

6. Zásada přiměřenosti – vyžaduje znalost věkových aindividuálních charakteristik dětí. Jedině při jejich znalostech může sestra volit cíle, procesy iprostředky odpovídající potřebám svěřených dětem. Přiměřenost se týká:

− stupně ontogenetického rozvoje,

− skupinové specifikace vychovávaných osob,

− jejich dosavadního pedagogického rozvoje,

− specifikace rozvíjené složky výchovy.

7. Zásada individuálního přístupu – upozorňuje na nutnost přihlížet kindividuálním vlastnostem edukantů vcelkovém nebo aktuálním tělesném stavu, vúrovni poznávacích procesů avjejich vlastnostech, paměti, pozornosti, představivosti, myšlení, řeči, tvořivosti, stylu učení, vcitových procesech (užívá se pojmu emotivní inteligence), ve vlastnostech volních procesů, vúrovni azvláštnostech schopností, vzájmech ahodnotách, vcharakterových vlastnostech, vpotřebách, ve zvláštnostech motivace kučení, vosvojených vědomostech, dovednostech, kompetencích, vkvalitě domácího prostředí apod.

8. Zásada jednotného pedagogického působení – znamená soulad požadavků na chování, znalosti či dovednosti, ato formou obsahových požadavků arežimových ustanovení všemi, kteří se na výchově podílí. Stejný požadavek je nutno zachovávat ivrodině uobou rodičů.

9. Zásada emocionálnosti – kladné city (radost, sebedůvěra, odvaha) ovlivňují výkon pozitivně, záporné city (strach, tréma, sebepodceňování) jej snižují. Je tedy nezbytné utváření pozitivního, otevřeného výchovného klimatu, vněmž se zvyšuje motivace avzrůstá zájem oučení.

2.4 Ochrana zdraví apředcházení zdravotním problémům vmateřské škole

• Infekčních onemocnění – zejména onemocnění dýchacích cest. Vmateřské škole zdraví dětí ohrožují nejvíce akutní respirační onemocnění, opakovaná onemocnění dýchacích cest ačastý výskyt komplikací. Sestra informuje rodiče zejména ovčasném ponechání dítěte doma vpřípadě nemoci aovýznamu dodržení rekonvalescence dítěte.

• Úrazů – vmateřské škole se nejčastěji vyskytují úrazy, které nevyžadují hospitalizaci, jejich příčinou jsou různé pády, jež souvisejí steprve rozvíjející se schopností pohybové koordinace, neopatrností či zvídavostí. Riziko úrazu zvyšuje:

− nerespektování individuálních schopností apotřeb dítěte,

− nevhodné vybavení (nábytkem, hračkami),

− nevyhovující prostory,

− velký počet dětí vjednom oddělení,

− nedostatečný, nekvalifikovaný dozor,

− nedostatek příležitosti ke spontánní pohybové aktivitě vprůběhu dne.

• Funkčních poruch pohybového aparátu – příčinou těchto poruch je nedostatečné rozvíjení pohybových dovedností akoordinace pohybů, jednostranné zatěžování, zejména vpoloze vsedě, rozvoj nadváhy. Nedostatečná aktivita zvyšuje vpozdějším období riziko vzniku vertebrogenních obtíží.

• Nedostatků ve výživě – vMŠ může jít onedostatky jako nepřiměřené nucení do jídla, nedostatečná pestrost stravy, nedostatek ovoce azeleniny, nedostatek tekutin.

• Nepřiměřené psychické zátěže – ta může být způsobena nízkými požadavky (dochází kfrustraci, deprivaci), nebo nadměrnými požadavky na dítě (poplachová reakce). VMŠ může být dítě ohroženo nerespektováním období adaptace na pobyt vMŠ, nerespektováním období rekonvalescence, nevhodným nebo přísným režimem dne, nevhodnými podmínkami pro spontánní hru nebo pohybovou aktivitu, nevhodným způsobem rozvoje schopností adovedností, nedostatečným individuálním přístupem.

• Nedostatků ve vývoji řeči – přestože jsou ve vývoji řeči mezi dětmi značné rozdíly, měly by všechny děti vstupovat do první třídy základní školy sřečí náležitě rozvinutou asbezchybnou artikulací. Nejčastější poruchou výslovnosti je patlavost (dyslalie) – dítě špatně vyslovuje některou hlásku. Včeštině jde nejčastěji ohlásku „r“ nebo „ř“. Při jakýchkoliv pochybnostech se doporučuje navštívit logopeda či foniatra.

• nejrůznější psychosomatické poruchy,

• bolesti hlavy,

• poruchy spánku,

• noční děsy,

• poruchy koncentrace,

• bolesti břicha,

• nechutenství, pocity nevolnosti,

• pomočování,

• zvýšený motorický neklid,

• poruchy řeči – koktavost.

• Při příjmu dítěte je nezbytná každodenní reference jeho zdravotního stavu.

• Organizační jednotkou MŠ je třída/oddělení, doporučený maximální počet dětí je 15–20se zohledněním věku asložení dětí. Na jedno dítě jsou doporučovány 4m2denní místnosti a170cm2 plochy na jedno lehátko. Kzákladním adoplňkovým prostorům každého oddělení patří pracovna, herna, terasa (pro přízemí), šatna dětí afiltr, umývárna,WC dětí apod.

• Jednou zpodmínek zdravého tělesného aduševního vývoje dětí je jejich pravidelný adostatečně dlouhý pobyt na čerstvém vzduchu. Dětská kolektivní zařízení musí tento zdravotní požadavek zajistit vco největší míře. Objekt MŠ má být proto lokalizován vmálo frekventované části města, blízko zeleně, daleko od zdroje hluku aprašnosti. Vzdálenost míst, odkud dítě dochází, nemá převyšovat 500m, aby se vyloučila únava dítěte. Na jedno dítě se počítá 30m² nezastavěné plochy pozemku, ztoho 4m² na hřiště aostatní na zahradu. Pozemek MŠ musí být oplocený do výšky 1,50m.

• Délka pobytu dítěte vMŠ se doporučuje podle věku dítěte. Čím je dítě mladší, tím kratší dobu by mělo vzařízení setrvávat. Pro 3leté dítě je maximální dobou 7hodin/den.

• Zrak je jedním znejvíce namáhaných smyslů. Proto je ve všech zařízeních určených dětem prvořadou podmínkou zajistit optimální světelnou pohodu.

• Mimořádně důležité je zabezpečení tepelné pohody, která je zajištěna, pokud je do výšky 2m rovnoměrná teplota 22 °C (sodchylkou 1 °C) vzimních měsících asmaximální teplotou 28 °C (sodchylkou 1 °C) vlétě. Proudění vzduchu by nemělo překračovat 0,1–0,2m/s. Relativní vlhkost se má pohybovat vrozmezí 30–70%.

• Vybavení nábytkem musí odpovídat výšce dětí. Předškolní děti, obvykle vysoké 112,5–127,5cm, mají mít výšku židle 30cm avýšku stolu 52cm. Vherně by se mělo myslet na vytváření zákoutí, ve kterých mají děti pocit soukromí, zároveň však dostatečný přehled ovychovateli.

• Vybavení hračkami musí odpovídat věku dětí ajejich počtu. Hračky by měly vhodně stimulovat rozvoj dětí, měly by být rozmanité, zdravotně nezávadné avherně volně přístupné.

• Pobyt venku je doporučován minimálně 2hod. denně, pokud to ovzduší dovoluje. Během pobytu venku mají děti dostat prostor pro rozvoj spontánní pohybové aktivity.

• Organizace dne musí zahrnovat volnou hru, rozvíjení schopností adovedností dětí, otužování, racionální stravování, odpočinek, pomoc při práci, naslouchání správné češtině apod.

• Vprostředí MŠ jsou navozovány kladné citové stavy avztahy, posiluje se sebedůvěra dítěte, dítě je chráněno před situacemi avlivy, které nezvládá ajsou pro něj stresující.

• Je vytvářeno sociální klima založené na důvěře, úctě, empatii, solidaritě aspolupráci mezi všemi osobami vMŠ akolem ní.

• Činnosti dne vMŠ probíhají vpravidelném rytmu.

• Je zajištěna výchova ke zdraví. Témata výchovy ke zdraví jsou lidský organizmus, psychika aodolnost, mezilidské vztahy, vztahy ke světu, zdravé stravování, zdravá aktivita aodpočinek apod. Na výchově ke zdraví by měla přímo participovat dětská sestra primární péče.

• Způsoby výchovy jsou voleny tak, aby byla výchova pro dítě příjemným zážitkem (hra, experiment, ukázky, vlastní prožitek).

• Podpora nestresujícího, plynulého přechodu na základní školu. Cílem předškolní přípravy však není dítě předem naučit číst apsát, ale zajistit maximální aharmonický rozvoj schopností, které umožní, aby bylo dítě, až přijde čas, při výuce čtení, psaní apočítání bez větší námahy úspěšné.

2.5 Ochrana zdraví apředcházení zdravotním problémům vzákladní škole

• Učební činnosti – eliminovat zátěž lze respektováním biorytmu dětí během dne atýdne, respektováním maximální možné doby koncentrace dětí (1.–2. třída 15–20min., 3.–5. třída 20–25min., 6.–9. třída 25–30min.), dodržováním přestávek smožnostívolného pohybu dětí.

• Prostředí – snižovat negativní působení prostředí lze volbou vhodného osvětlení 200–800lx (při nedostatečném osvětlení stoupá riziko zrakové únavy), snížením hluku vučebnách – maximum je 45dB (silnější hluk způsobuje zhoršení zapamatování nových informací), udržováním vhodné teploty vučebnách 20–22 °C (nevhodná teplota zhoršuje pozornost), pracovní místo musí odpovídat věku dítěte (vadné držení těla), minimálním prostorem pro dítě je 1,65m² na jednoho žáka.

• Domácí úkoly – mají pomáhat zejména kposílení zapamatování učební látky. Měly by být zadávány vtakovém rozsahu, aby nezkracovaly dítěti možnost odpočinku, relaxace, spontánní aktivity anebránily rozvoji schopností dítěte vrámci zájmové činnosti.

• Mezilidské vztahy ve škole – nepřiměřeným zdrojem zátěže pro dítě se může stát učitel, ato zejména vpřípadě, že vytváří konfliktní vztahy se žáky, je vznětlivý, individualistický, nezohledňuje závěry odborníků týkající se speciálních vzdělávacích potřeb žáků, vyžaduje nadměrně kázeň apod.

• poruchy fyziologických funkcí (TK, změny srdečního rytmu, změny imunity, kožní projevy, poruchy trávení, vyměšování, neuropsychické regulace apod.);

• změny kognitivních funkcí (nepozornost, nepřesnost, poruchy myšlení, paměti apod.);

• změny vprožitkové oblasti (strach, úzkost, pocit ohrožení aj.);

• změny vsociálním chování (snížení sociální přizpůsobivosti, změny hodnotového systému);

• poruchy zdraví azdravého vývoje;

• somatické obtíže (nechutenství, bolesti břicha, hlavy, poruchy spánku, bušení srdce, bolesti zad, noční pomočování, tiky, koktání);

• poruchy psychiky, emoční poruchy, poruchy chování (únava, agresivita, pocit osamělosti, úzkostnost, poruchy sebekoncepce, deprese, nerozhodnost, únik do nemoci, přejídání, záškoláctví, vyhledávání rizikových skupin).

• vytváření zdravého abezpečného prostředí ve škole,

• kultivace vztahů mezi učiteli ažáky, mezi žáky navzájem aposilování vztahů mezi školou, rodiči aobcí,

• zdravé školní stravování,

• zvyšování podílu tělesné výchovy asportu ve vzdělávacích programech,

• zdokonalování výchovy ke zdraví (aktuálními tématy jsou zejména kouření, užívání alkoholu adrog, reprodukční zdraví, prevence AIDS).

2.6 Ochrana zdraví apředcházení zdravotním problémům dospívajících na středních avysokých školách

• Oděti pečujte avěnujte jim dost času!

• Stanovte rozumná pravidla týkající se zákazu alkoholu, drog ahazardu. Důsledně apevně je prosazujte! Případný postih by měl být přiměřený apředem daný (např. omezení kapesného nebo omezení týkající se času stráveného mimo domov). Postih by měl následovat bezprostředně po porušení domluvených pravidel.

• Rodiče by své problémy měli řešit efektivně, aniž by do nich vtahovali děti. Účinná je ikrátkodobá rodinná terapie, jestliže se vyskytnou vrodině problémy.

• Rodiče by, pokud možno, měli dávat dětem dobrý příklad zdrženlivostí azdravým způsobem života. Rodiče někdy bagatelizují užívání alkoholu při oslavách, kdy mají děti „pod kontrolou“. Ukázalo se ale, že takové postoje vedou ktomu, že děti alkohol podceňují apijí ho více, ikdyž jsou mimo dohled rodičů.

• Rodiče by měli být onávykových látkách informováni, aby mohli případně korigovat nesprávné nebo zkreslené informace, které se kjejich dětem dostávají.

• Pomoci dítěti najít kvalitní zájmy aspolečnost.

• Naučit dítě odmítat alkohol adrogy, ikdyž je nabízejí starší lidé, vůči kterým cítí dítě respekt.

• Dobře spolupracovat sdalšími dospělými vširší rodině imimo ni, např. se školou nebo lidmi ze sousedství.

• Posilovat zdravé sebevědomí. Pochvala by měla převažovat nad kritikou. Zejména otcové někdy mají tendenci být ke svým dětem kritičtí, čímž mohou snižovat jejich sebevědomí. Nízké sebevědomí aslabé komunikační dovednosti jsou závažnými rizikovými faktory pro vznik závislosti.

• Neobviňovat se, uvažovat konstruktivně. Místo hledání, kde se vminulosti stala chyba, uvažovat otom, jak situaci zvládnout. Velký podíl na nepříznivé situaci unás má také cenová politika ve vztahu kalkoholu adostupnost hazardu, alkoholu idrog pro nezletilé. Za to rodiče nemohou.

• Svěřit se avyhledat pomoc pro sebe idítě co nejdříve. Pomáhá oproblému hovořit vširší rodině nebo ještě lépe situaci průběžně konzultovat spsychoterapeutem či jiným odborníkem.

• Neusnadňovat návykové chování, ale sabotovat ho. To znamená nepomáhat dítěti znesnází, do kterých se kvůli alkoholu, hazardu nebo drogám dostalo, leda by došlo kpodstatné změně chování adobré spolupráci při léčbě. Poskytnout případnou pomoc má smysl až po té, co byla léčba zahájena, ajejí poskytování zastavit, pokud by se dotyčný léčit přestal. Je třeba vyžadovat konkrétní kroky. Rodiče by měli zabezpečit cenné předměty anenechat se okrádat. Krádež nemusí uskutečnit dítě, ale jeho známí. Jestliže začalo dítě zneužívat pervitin nebo opiáty, bývá otázkou času, kdy se začnou ztrácet peníze, šperky adalší cenné předměty. Ukradený majetek by sloužil špatné věci. Neobstojí argument, že by si dítě opatřilo prostředky jinak, např. prodejem drog, prostitucí nebo krádežemi. Pokud by rozvoj závislosti bez překážek pokračoval, dojde ktomu tím spíš.

• Rodiče nemohou nechat nezletilé dítě dělat si, co uzná za vhodné, jestliže nechtějí riskovat vlastní problémy.

• časný začátek sexuálního života,

• pohlavní styk na první schůzce nebo po krátké známosti,

• časté střídání partnerů,

• prostituce,

• styk sneznámým partnerem bez použití kondomu,

• krvavé sexuální praktiky aanální styk.

• abstinence sexu vprůběhudospívání,

• věrnost jednomu partnerovi,

• ochrana kondomem.

• abúzus návykových látek – nikotinu, alkoholu, cannabis aostatních ilegálních drog,

• psychosociální maladaptaci vužším slova smyslu – agresivita chování mezi vrstevníky, ale ivůči sobě, maladaptace ve školním prostředí, delikvence, zvýšený výskyt úrazů asuicidií,

• poruchy reprodukčního zdraví – časný začátek intimního života, promiskuita, vysoká incidence sexuálně přenosných chorob, vysoký počet přerušených těhotenství anechtěných porodů (Kabíček, 2008).

2.7 Posouzení růstu avývoje

2.7.1 Posouzení růstu dítěte

Věk

2.7.2 Posouzení psychomotorického asociálního vývoje dítěte

• Kefalokaudální – osifikace avývoj svalů probíhá od hlavy směrem dolů kprstům na nohou. Dítě se naučí nejprve ovládat svaly hlavy akrku, pak trup anásledně svaly umožňující uchopování předmětů. Jako poslední se rozvíjejí svaly potřebné kchůzi.

• Proximodistální – rozvoj svalů azpevňování kostí začíná vcentrální části trupu aodtud postupuje dál směrem ke končetinám.

• Ulnoradiální – rozvoj svalů ruky postupuje od reflektorického úchopu po úchop špetkový.

◼ Novorozenecké akojenecké období

• hrubá motorika – řízení motoriky, chůze, schopnost sezení, skákání,

• jemná motorika – funkce oko/ruka ajejich kooperace, manipulace smenšími předměty,

• řeč – tvorba zvuků, schopnost rozlišit, pochopit avyužít řeč,

• sociální/osobní aspekty socializace uvnitř imimo domov.

◼ Batolecí období

Hodnocení kresby

1. Stadium bezobsažného čmárání – je přípravné stadium, kdy dítě poznává možnost zaznamenání pohybu ruky na papír. Kresba by se měla zařadit do aktivit dítěte přibližně od první poloviny 2. roku dítěte. Sestra doporučí rodičům, aby pracovali směkkými materiály, dítě kreslí jednou barvou na velký papír (nejlépe větší kus balicího papíru). Důležité je, aby dítě čmáralo sradostí aco nejvíce.

2. Stadium obsažného čmárání – začíná asi vedruhé polovině 2. roku dítěte atrvá do poloviny 3. roku věku. Od bezobsažného čmárání se liší tím, že dítě pomocí druhé osoby vnáší do kresby určitý obsah. Jsou to většinou jen čmáranice, ale pro dítě již něco představují. Při motivaci ke čmárání doporučí sestra rodičům, aby upozornili na děje, oproti kreslení předmětů (např. jak se točí kolo, jak se hýbou stromy ve větru). Během činnosti by mělo být dítě povzbuzováno pochvalou, kresba by neměla být rodičem opravována akritizována. Při kreslení si sestra všímá využití plochy, množství nakreslených čar astřídání barev.

3. Stadium znakové kresby – toto stadium se uněkterých dětí projevuje užna konci třetího roku, pakliže měly dostatek výtvarných možností. Vnakresleném obrázku vidí určitý předmět nejen dítě, ale idospělý. Charakteristický znak předmětu dítě kreslí tak, že se podobá skutečnosti. Mezi3. a4. rokem věku děti kreslí lidské postavy jako „hlavonožce“, typický je nepoměr končetin atrupu. Po 5. roce je kresba obsažnější atechnicky dokonalejší.

− nesprávný poměr velikostí,

− nesprávné umístění předmětů nebo částí vprostoru,

− zobrazení všech svých poznatků, tedy itakových, které nejsou ve skutečnosti vidět,

− často nerealisticky používané barvy podle vlastního citového zaujetí.

◼ Předškolní období

◼ Školní věk

• je výsledkem úspěšně dovršeného vývoje celého předchozího období útlého apředškolního dětství,

• vyznačuje se přiměřenými fyzickými ipsychickými dispozicemi pro požadovaný vývoj ve škole aje provázen pocitem štěstí dítěte,

• je současně dobrým předpokladem budoucího školního výkonu asociálního zařazení.

• fyzická zralost – je posuzována tělesná výška: 105–115cm děvčata, 110–118cm chlapci, tělesná hmotnost: kolem 20kg azapočatá výměna chrupu,

• percepční akognitivní zralost (rozvinuté diferencované vnímání, analyticko-syntetické myšlení, rozvinutá paměť, schopnost chápání symbolů, vizuomotorická koordinace, rozvinutá grafomotorika, zájem onové poznatky, schopnost odposlouchávat řeč),

• sociální, emocionální amotivační zralost (schopnost odpoutání se na kratší dobu od rodiny, potřeba stýkat se sjinými dětmi, podřízení autoritě, kontrola citů aemocí, odpoutání se od egocentrismu, kladný vztah kvyučování, přiměřeně odolné vůči zátěži apod.), nižší sociální apracovní zralost byla prokázána uchlapců oproti dívkám stejného věku (Marková-Vitásková, et al., 1980).

• kresba lidské postavy, pána (jeho cílem je orientačně posoudit úroveň obecné inteligence dítěte, jeho vývojovou úroveň, dosažení přiměřeného stupně představivosti, jemnou motoriku avizuomotorickou koordinaci),

• napodobení psacího písma (jeho cílem je zjistit schopnost analýzy bohatě členěného tvaru, vyvinutí volního úsilí při náročném amálo přitažlivém úkolu, koncentraci pozornosti avizuomotorickou koordinaci),

• obkreslení skupiny bodů (jeho cílem je zjistit schopnost analýzy asyntézy, volní úsilí avizuomotorickou koordinaci).

2.8 Preventivní prohlídky

• založení zdravotnické dokumentace při převzetí dítěte do komplexní péče,

• anamnéza azajištění změn zdravotního stavu od poslední kontroly, kontrola očkování dítěte, případně doplnění chybějícího očkování,

• fyzikální vyšetření: zjištění hmotnosti, délky dítěte aobvodu hlavy, zhodnocení těchto parametrů podle růstových grafů, interní vyšetření, vyšetření psychomotorického vývoje, cílené vyšetření specifické pro daný věk azjištění zdravotního rizika, včetně rizika týrání, zanedbávání azneužívání dítěte,

• diagnostická rozvaha,

• závěr apoučení rodičů ovýživě arežimu dítěte, včetně úrazové prevence podle specifik daného věku,

• psychoterapeutický rozhovor, jde-li odítě sporuchami zdravotního stavu nebo odítě ohrožené poruchami zdravotního stavu, včetně poruch zdravotního stavu vdůsledku vlivu nepříznivého rodinného nebo jiného společenského prostředí.

• posoudit sociální úroveň rodiny, odebrat rodinnou anamnézu, osobní atěhotenskou anamnézu matky, prenatální, perinatální apostnatální anamnézu azhodnocení lékařské zprávy onovorozenci,

• realizovat vyšetření spočívající vposouzení celkového stavu dítěte, vyšetření kůže apodkožní vrstvy, vlasů, nehtů, vyšetření mízních uzlin, svalstva akostry, hlavy včetně tvaru, velikosti fontanel, posouzení švů aobvodu hlavy, vyšetření očí, včetně postavení bulbů aspojivek, vyšetření uší, nosu, dutiny ústní, krku včetně uzlin, hrudníku, jeho obvodu atvaru, stavu klíčních kostí, fyzikální nález na srdci aplicích, vyšetření břicha palpací, velikosti, stavu pupeční jizvy, vyšetření třísel, včetně palpačního vyšetření pulzu na stehenních tepnách, vyšetření genitálu, končetin (symetrie, deformity, hybnosti vkyčelních kloubech), vyšetření psychomotorického vývoje, včetně novorozeneckých reflexů,

• orientační vyšetření sluchu,

• zahájení preventivního podávání vitaminu K.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako uvyšetření novorozence adále zjištění výživy dítěte,

• zahájení preventivního podávání vitaminu D proti křivici,

• edukace rodiče odoporučení odborného ortopedického vyšetření kyčlí mezi třetím ašestým týdnem věku.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako uvyšetření novorozence adále kontrolu výsledku ortopedického vyšetření,

• kontrola preventivního podávání vitaminu D,

• orientační vyšetření zraku.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako vyšetření novorozence adále kontrolu preventivního podávání vitaminu D,

• zahájení očkování aplán očkování.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako vyšetření novorozence adále orientační vyšetření zraku asluchu.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako vyšetření novorozence adále kontrolu preventivního podávání vitaminu D,

• kontrola vývoje chrupu apoučení rodiče onutnosti registrace dítěte uzubního lékaře vdruhém půlroce života ajeho zapojení do pravidelných preventivních zubních prohlídek.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako vyšetření novorozence adále kontrolu preventivního podávání vitaminu D.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako vyšetření novorozence adále zjištění základních antropometrických ukazatelů ajejich zhodnocení,

• kontrola preventivního podávání vitaminu D,

• zhodnocení velikosti velké fontanely,

• vyšetření zraku asluchu,

• zhodnocení vývoje řeči,

• zhodnocení vývoje chrupu, informování rodičů ohygieně dutiny ústní, individuální posouzení příjmu fluoridů, doporučení stomatologického vyšetření.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako vyšetření novorozence adále zhodnocení stavu velké fontanely,

• zhodnocení stavu avývoje chrupu, včetně doporučení stomatologického vyšetření,

• vyšetření zraku asluchu,

• posouzení psychomotorického vývoje se zaměřením na hrubou ajemnou motoriku,

• posouzení rozvoje řeči,

• posouzení sociálního chování dítěte.

• rozhovor srodiči zaměřený na nová anamnestická fakta,

• kontrola očkování dítěte, popřípadě doplnění chybějícího očkování,

• zhodnocení psychomotorického vývoje, jemné ahrubé motoriky,

• zhodnocení sociálního chování,

• zhodnocení hygienických návyků dítěte,

• zjištění hmotnosti avýšky aposouzení dle růstových grafů,

• vyšetření laterality,

• posouzení znalosti barev,

• komplexní fyzikální vyšetření,

• vyšetření očí azraku,

• vyšetření řeči, hlasu asluchu,

• vyšetření moče,

• vyšetření krevního tlaku apulzu,

• vyšetření dutiny ústní, popřípadě doporučení stomatologického vyšetření,

• vyšetření genitálu, to značí uložení varlat uchlapců azjištění případného výtoku udívek,

• rozhovor srodiči zaměřený nazískání aktivní spolupráce, poučení rodičů ovýživě arežimu dítěte, včetně úrazové prevence, případně podpůrný psychoterapeutický rozhovor zejména, jde-li ovážně nemocné dítě, zaměření na funkčnost rodiny.

• vyšetření zahrnuje stejné kategorie jako vyšetření dítěte ve 3letech adále zjištění hmotnosti, výšky, zjištění hmotnostně-výškového poměru, posouzení růstu podle růstových grafů,

• zhodnocení psychomotorického vývoje kpředběžnému posouzení školní zralosti,

• vyšetření znalosti barev spožadavkem slovního označení,

• kontrola hygienických návyků se zaměřením na pomočování,

• vyšetření plasmatického cholesterolu celkového aplasmatických lipoproteinů, včetně triacyglycerolů při pozitivní rodinné anamnéze (při výskytu ischemické choroby srdeční, infarktu myokardu, anginy pectoris, náhlých cévních mozkových příhod, hyperlipoproteinemie do 55let věku adalších rizikových faktorů),

• vyšetření moče.

• rozhovor srodiči zaměřený na nová anamnestická fakta, včetně cílených dotazů směřujících kvčasnému odhalení celiakie ajiných nemocí astavů, které se vpočátku projevují nejasnými příznaky, vyloučení známek týrání, zanedbávání azneužívání dítěte,

• rozhovor zaměřený na cílené odhalení závislostí arizikového chování dítěte,

• poučení ozdravém životním stylu, včetně úrazové prevence podle specifik pro dané věkové období,

• posouzení funkčnosti rodiny,

• kontrola očkování dítěte, popřípadě jeho doplnění, poučení omožnosti očkování proti karcinomu děložního čípku,

• zjištění hmotnosti avýšky dítěte, zjištění hmotnostně výškového poměru aposouzení podle růstových grafů,

• komplexní fyzikální vyšetření, včetně vyšetření pohybového aparátu, prohlídky kůže, lymfatických uzlin, štítné žlázy, sekundárních pohlavních znaků,

• vyšetření moče,

• vyšetření krevního tlaku, pulzu,

• vyšetření zraku, včetně barvocitu,

• vyšetření sluchu, řeči, hlasu.

• zhodnocení psychosociálního vývoje amotorických dovedností,

• poučení ozdravotních rizicích adůsledcích souvisejících se sexuálním životem,

• zhodnocení rizik do dalšího života vyplývající zrodinné aosobní anamnézy,

• vyjádření kpracovnímu či studijnímu zaměření, uosob zdravotně postižených vyjádření komezení přípravy na pracovní uplatnění akpracovní schopnosti aomožnosti požádat příslušný úřad práce orozhodnutí, zda nejde oosobu zdravotně znevýhodněnou.

• celkové vyšetření aaktualizace anamnestických údajů,

• kontrola očkování, popřípadě doplnění chybějícího očkování,

• zjištění hmotnosti avýšky dítěte, hmotnostně-výškového indexu, posouzení dle růstových grafů,

• kompletní fyzikální vyšetření, včetně prohlídky kůže asekundárních pohlavních znaků,

• vyšetření moče,

• vyšetření krevního tlaku apulzu,

• vyšetření zraku,

• vyšetření sluchu, řeči ahlasu,

• vyšetření dutiny ústní, stavu chrupu, popřípadě doporučení stomatologického vyšetření,

• celkové zhodnocení stavu avývoje dítěte, poučení vztahující se ke zdravotním rizikům adůsledkům souvisejícím se sexuálním životem, včetně poučení ochráněném sexu, udívek doporučení preventivního gynekologického vyšetření, poučení omožnosti očkování proti karcinomu děložního čípku,

• zhodnocení rizik do dalšího života vyplývajících zrodinné iosobní anamnézy avyjádření kpracovnímu, případně studijnímu zaměření, uosob zdravotně postižených vyjádření komezení přípravy na pracovní uplatnění akpracovní schopnosti ainformování omožnosti požádat příslušný úřad práce orozhodnutí, zda nejde oosobu zdravotně znevýhodněnou.

• doplnění sociální, rodinné aosobní anamnézy, kontrola očkování (případné doplnění),

• antropometrické měření,

• kompletní fyzikální vyšetření, včetně prohlídky kůže,

• vyšetření moče,

• vyšetření krevního tlaku, pulzu,

• vyšetření zraku,

• vyšetření sluchu, řeči ahlasu,

• vyšetření dutiny ústní (popřípadě doporučení stomatologického vyšetření),

• poučení ochráněném sexu, udívek doporučení preventivního gynekologického vyšetření,

• zhodnocení rizik do dalšího života vyplývajících zrodinné aosobní anamnézy, vyjádření kpracovnímu nebo studijnímu zaměření, uosob zdravotně postižených vyjádření komezení přípravy na pracovní uplatnění.

• náplň stejná jako v17letech plus závěrečné zhodnocení zdravotního stavu před ukončením péče.

2.9 Očkování

◼ Pravidelné očkování

◼ Doporučené očkování

2.10 Zdravotní výchova

• Snaha zlepšit péči ovlastní zdraví

• Snaha zlepšit výživu

• Snaha zlepšit rovnováhu tekutin

• Snaha zlepšit spánek

• Snaha zlepšit znalosti apod.

• Kdy začít spříkrmy dítěte? Včeské populaci je doporučováno započít spříkrmy po ukončení 6. měsíce věku, kdy je zažívací systém kojence schopen účinně vstřebávat škrob, bílkovinu atuk znemléčné stravy.

• Kdy začít dítě vysazovat na nočník? Sestra doporučuje začít dítě vysazovat na nočník okolo 2let nebo ve fázi, kdy dítě vydrží být suché více než 2hodiny. Informace je pouze orientační, neboť jde ovelmi individuální záležitost.

• Co dělat, pokud dítě nechce usínat samo? Vyžaduje-li přítomnost matky po uložení do postýlky kojenec, je vhodné, aby matka přišla, pohladila dítě, políbila, přikryla abez rozsvícení ahlasitého mluvení opět odešla. Stejný postup může rodič opakovat několikrát. Matka svou krátkou přítomností dodává dítěti jistotu, že je nablízku, ale současně upozorňuje na to, že nyní je noc, která slouží kodpočinku aspánku.

2.11 Prevence úrazů vdětském věku

• neúmyslné: dopravní nehoda, tonutí, popáleniny, pády, otravy, jiné (dušení, škrcení, pokousání zvířaty, hadí uštknutí, podchlazení nebo přehřátí),

• úmyslné: interpersonální násilí (útok, vražda), sebeublížení (zneužití drog, alkoholu, sebezohavení, sebevražda), legální zásahy (zásah policie či dalších pořádkových sil), válka, civilní povstání anepokoje, demonstrace (Kirkwood, Parekh, Pollock, 2010).