Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Douglas E. Cowan
David G. Bromley

Sekty a nová náboženství

Přeložili Jan Auský, Daniel Hosák, Zuzana Marie Kostićová a Jan Sušer

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5101. publikaci

Odpovědný redaktor doc. PhDr. Zdeněk Vojtíšek, ThD.
Sazba Filip Říha
Návrh a grafická úprava obálky Eva Grillová
Počet stran 224
První vydání, Praha 2013

Přeloženo z anglického originálu Cults and New Religions – A Brief History.
© 2008 by Douglas E. Cowan and David G. Bromley

BLACKWELL PUBLISHING
350 Main Street, Malden, MA 02148–5020, USA
9600 Garsington Road, Oxford OX4 2DQ, UK
550 Swanston Street, Carlton, Victoria 3053, Australia

The right of Douglas E. Cowan and David G. Bromley to be identified as the Authors of this Work has been asserted in accordance with the UK Copyright, Designs, and Patents Act 1988.

All Rights Reserved. Authorised translation from the English language edition published by Blackwell Publishing Limited. Responsibility for the accuracy of the translation rests solely with Grada Publishing, a. s. and is not the responsibility of Blackwell Publishing Limited. No part of this book may be reproduced in any form without the written permission of the original copyright holder, Blackwell Publishing Limited.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s. r. o., České Budějovice

ISBN 978-80-247-3163-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-8420-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8421-2 (ve formátu EPUB)

Předmluva k českému vydání

Kdysi při setkání se zakladatelem a vůdcem jednoho českého nového náboženského hnutí se náš rozhovor stočil na práci novinářů. Čekal jsem obvyklé nářky na jejich neinformovanost a zaujatost, k nimž bych se nakonec v určité míře mohl připojit, ale vina novinářů měla být v něčem jiném: selhali v tom, že o daném hnutí se v hlavních médiích dosud objevila jenom drobná a spíše neutrální zpráva. Když jsem překvapeně namítl, že velké a bulvární reportáže by pro nové hnutí patrně nevyzněly příznivě, dostalo se mi dalšího překvapení. To by prý zas tak moc nevadilo, ať je to klidně kontroverzní. A ještě jsem dostal otázku, zda bych jako religionista, který z podstaty musí kriticky zkoumat každé náboženství, nějakou tu mediální bouři o tomto hnutí nemohl a nechtěl vyvolat.

Příhod s podobnou pointou se mi v průběhu let stalo ještě několik. Pomohly mi pochopit, že kontroverze, ba i konflikty mezi novými náboženskými hnutími a různými reprezentanty společnosti, v níž působí, nejsou žádným omylem, chybou ani skvrnou na kráse nábožensky pluralitních, demokratických společností, ale spíše přirozenou zákonitostí. Nevyplývají z toho, že se jedná o „zlé sekty“, anebo naopak o „netolerantní společnost“, ale z toho, že nová hnutí se vlastně musí vymezit vůči tomu, co považují za nábožensky staré, překonané a neplodné. Pokud se jim podaří získat pozornost, setkají se s přijetím ze strany těch, kdo jsou z jakéhokoli důvodu podobně protestně naladěni, ale hlavně – a zcela pochopitelně – také s podezřením a odmítnutím ze strany těch, kteří se tímto protestem cítí dotčeni. Je jistě třeba mít na paměti, že formy onoho protestu mohou být diskutabilní, nebo dokonce ohrožující a nebezpečné, a že i odmítnutí bylo v historii v řadě případů zbytečně ostré a někdy bohužel i násilné. Ale ve své obecné podobě je tento konflikt podobně přirozený jako střet pubertálních dětí a jejich rodičů.

Dnes je v odborných kruzích již jasné, že právě z perspektivy společenského konfliktu je možné fenoménu nových náboženských hnutí nejlépe porozumět. A nejen to: dobrá analýza tohoto konfliktu umožňuje také lépe (i když samozřejmě nikoli zcela) porozumět současným západním společnostem. Není tedy divu, že tuto perspektivu má i jedna z nejnovějších populárně odborných knih na téma nových náboženských hnutí autorů Douglase Cowana a Davida Bromleye. A není to jenom výhodná perspektiva, která činí tuto knihu mimořádně zdařilou: je to i vynikající výběr příkladů, na nichž jsou zákonitosti konfliktu živě ukázány, a hlavně schopnost autorů „stlačit“ do velmi malého knižního „prostoru“ všechno podstatné, co o nových náboženských hnutích bylo v posledních desetiletích napsáno. Z tohoto důvodu je jejich kniha nejen skvělým úvodem do problematiky pro široké publikum, ale i výborným východiskem pro studenty religionistiky, sociologie náboženství, teologie i dalších společenských věd.

U knih zámořských autorů je samozřejmě nasnadě otázka, do jaké míry jsou fakta, s nimiž pracují, vzdálená od reality, kterou prožívají čeští čtenáři. Přítomnost Scientologické církve a novopohanského hnutí Wicca v naší společnosti pravděpodobně nezůstala u žádného českého čtenáře nepovšimnuta. Ti starší a pozornější si patrně vzpomenou, že i v české společnosti způsobily v různých dobách posledního čtvrtstoletí rozruch společenství Transcendentální meditace, munistů, Rodiny, davidiánů i Nebeské brány, byť žádné z nich u nás v současnosti nehraje (a některá ani nikdy nehrála) velkou úlohu. Snad jen Ramthova škola osvícení mohla českému čtenáři úplně uniknout, ale její působení na americkém kontinentu není zas tak vzdálené tomu, jak podobná společenství kontaktérů s duchovními bytostmi pracují u nás. Zkrátka: křiklavý obraz společenského konfliktu ve Spojených státech, Kanadě a západní Evropě je u nás podobný, ale v poněkud vybledlé verzi. Také obdoba tvrdého zápasu, který autoři na stránkách knihy vedou proti svým odborným protivníkům (tzv. antikultovnímu a kontrakultovnímu hnutí), je u nás pouhou žabomyší válkou. To ale neznamená, že by konflikt s novými náboženskými hnutími byl v české společnosti méně dramatický, zajímavý a oči otvírající. Cowan s Bromleym nás do jeho vnímání skvěle uvedou.

Zdeněk Vojtíšek

Termín sekta … bývá zpravidla vnímán s negativními konotacemi, které evokují morálně nepřijatelné jednání či učení skupin odštěpených v průběhu dějin křesťanství.

(Bob Larson, aktivista kontrakultovního hnutí)

Skupina nebo hnutí, které předvádí uchvacující až přehnanou zbožnost či odevzdanost nějaké osobě, názoru či věci a které používá manipulativní techniky přesvědčování a kontroly … k dosažení cílů vedoucích činitelů této skupiny, ke způsobení skutečné či potenciální újmy členům hnutí, jejich rodinám anebo společenství.

(L. J. West a Michael D. Langone, aktivisté antikultovního hnutí)

Krčí se v temných sklepeních New Yorku a San Franciska a uctívají satana. Trpělivě očekávají Druhý příchod nebo vyhlížejí na nebi kosmickou loď, jež přinese Nový věk. Někteří praktikují polygamii v odlehlých horských obcích. Desetitisíce již opustily rodiny, přátele, školy a kariéry, aby mohli následovat učení svého vůdce, s nímž se sami nikdy nesetkají.

(Melinda Becková a Susan Frakarová, žurnalistky)

…nová náboženská hnutí jsou velmi důležitými ukazateli vypjatých změn v kultuře a společnosti. Jsou rovněž zajímavými pokusy, jak se vyrovnat s prudkými sociálními změnami za pomoci velkolepých nových interpretací a experimentování, které má praktické důsledky. Proto jsou v podstatě sociálními i kulturními laboratořemi, kde se uskutečňují pokusy s idejemi, city a společenskými vztahy.

(James A. Beckford, sociolog)

Pro mne osobně jsou [nová náboženská hnutí] nádhernými živoucími formami, záhadnými a pulsujícími charismatem. Každá „sekta“ je kulturou v malém, je protocivilizací. Proroci i kacíři vytvářejí fantasijní světy, které mohou směle konkurovat těm od Philipa K. Dicka či L. Franka Bauma.

(Susan Palmerová, socioložka)

Nová náboženství otevírají své příslušníky vysoce tvůrčím životním stylům, jež jim umožňují vidět sama sebe jakožto občany onoho globálního města, jímž se náš svět stal. Stejně jako křesťanské misie, jsou i ony celosvětovými hnutími, která své následovníky posilují novou vizí světa … V situaci vykořenění starých tradic z jejich vlastního společenského a historického kontextu navrhují nová náboženství nové způsoby života, které dávají jejich příslušníkům důvod žít i naději do budoucna.

(Irving R. Hexham, historik, a Karla Poewe, antropoložka)

1

Sekty anová náboženství: uvedenído problematiky

Ze vzorku několika definic avysvětlení uvedených na předchozích stranách by mělo být jasné, že diskuse otom, co je to „sekta“ či „nové náboženské hnutí“ je často velmi náročná aemotivně laděná. Pro někoho jsou nová náboženství ztělesněním všeho nebezpečného či deviantního voblasti náboženských přesvědčení apraktik. Pro jiné jsou naopak fascinujícími ukázkami toho, jak člověk tvoří náboženské významy apřizpůsobuje svůj život tomu, aby mu jeho náboženská zkušenost dávala smysl. Tyto rozdíly vchápání nových náboženství jsou ještě vyhroceny rozdílnými agendami azájmy různých skupin.

Na jedné straně některé skupiny zpochybňují legitimitu nových náboženských hnutí asnaží se přesvědčit jejich stoupence, aby svou novou náboženskou příslušnost opustili– jak ukazuje první výše uvedená citace, evangelikální kontrakultovní apologeti jako např. Bob Larson1 považují nová náboženství za podezřelá už jen proto, že se buď odchylují, či úplně liší od jejich vlastního pojetí křesťanství. Nová náboženství se vskutku často setkávají snedůvěrou tam, kde se jejich základní učení odlišují od náboženských tradic, jež jsou vdané společnosti dominantní. Jak podotkl historik náboženství J. Gordon Melton, dynamika těchto procesů se ale od oblasti koblasti liší. „Například ve Spojených státech,“ píše Melton, „je jedním zhlavních náboženských těles metodistická církev. Oproti tomu vŘecku tutéž církev označila vláda za destruktivní sektu.“2 Co se tedy vrámci určitého kontextu jeví jako sekta, může se vrámci jiného stát běžnou náboženskou tradicí. Na straně druhé sekulární antikultovní hnutí není motivováno teologickými rozepřemi či rozdíly vdoktrínách, ale liberální občanskou starostí opsychické blaho stoupenců nových náboženství. Často se přitom opírají oideologii, jež obviňuje nová náboženství ztak hanebných praktik, jako jsou „vymývání mozků“ či „ovládání mysli“,3 jak ilustruje druhý výše uvedený citát. Pro oba tyto postoje negativní vůči sektám je však typický týž soubor témat, na něž se zaměřují: Jak prokážeme, že jsou sekty opravdu nebezpečné? Jak před nimi můžeme lidi varovat? Akonečně problém nejdůležitější: jak lidi přesvědčíme, aby je opustili?4

Většina lidí má ale onových náboženských hnutích velmi málo přesných informací. Ikdyž se malý počet lidí mohl vživotě setkat sněkým, kdo se připojil khnutí, jež je vobecném povědomí známo jako „sekta“, většina lidí čerpá nejvíce informací onových nebo kontroverzních náboženstvích pouze zmédií. Atím– přestože existují čestné výjimky– se ze slova „sekta“ stala více než pohodlná, do značné míry nepřesná, ale zato vždy pejorativní zkratka pro náboženské skupiny, jež je třeba představit jako podivné či nebezpečné, abychom měli ve zpravodajství mimořádný příběh. Zpravodajská média se ve skutečnosti onová náboženství začnou zajímat pouze vpřípadě, kdy se stane něco drastického– masová sebevražda členů Svatyně lidu r. 1978 vGuayaně;5 obléhání ranče davidiánů jednotkami BATF aFBI r. 1993;6 vraždy asebevraždy členů Řádu Slunečního chrámu vŠvýcarsku aKanadě vletech 1995a1997;7 sebevraždy „odchozího týmu“ Nebeské brány;8 jiné přípravy na konec takového světa, který známe, jak je podnikaly různé skupiny, jako například Církev univerzální avítězná;9 zásahy vládních agentur proti skupinám typu Dvanáct kmenů či Děti Boží (Rodina);10 či vraždy (sebevraždy) členů Hnutí za obnovu Desatera Božích přikázání na ugandském venkově r. 2000.11 Vzhledem ktomu, že mediální obraz libovolného tématu se řídí vprvní řadě principem negativity– což vpraxi znamená, že jen lidské neštěstí „prodává“,– jsou také jediné informace, které se obvykle kveřejnosti dostávají, charakteru, jejž James Beckford vymezil slovy „ohrožující, podivné, vykořisťující, nátlakové aprovokativní“.12 Přestože velká většina nových náboženských hnutí nikdy hranici takového „dramatického vyústění“13 nepřekročila, je stále mnoho lidí vzajetí tohoto typu negativních referencí.

Každá zuvedených definic ale přináší vlastní soubor problémů. Argumentace mnoha členů evangelikálního kontrakultovního hnutí, že jakákoli náboženská skupina jiná než jejich vlastní, je zdefinice sekta, vsobě nese ještě něco více než jen notnou dávku teologické arogance, kterou se vyznačuje mnoho exkluzivistických skupin. Dokonce inejedna dobře známá skupina fundamentalistických křesťanů ve Spojených státech by se jistě chytila do sítě definice evangelikálního kontrakultovního hnutí. Na základě různých metafor „ovládání mysli“ či „vymývání mozků“, jimiž vysvětluje, proč se lidé knovým náboženstvím přidávají, sekulární antikultovní hnutí zase často prohlašují, že sekty vykazují stereotypní soubor negativních organizačních jevů apraktik. Mezinárodní asociace pro studium sekt (International Cultic Studies Association), dříve známá jako Americká rodinná nadace (American Family Foundation)– jedna znejvětších antikultovních organizací, jež se objevila v70. letech 20. století– udává nyní 15 základních charakteristik, které jsou údajně pozorovatelné ukaždé podezřelé skupiny. Tyto „sektářské skupiny“ mají prý kromě jiného „polarizovanou mentalitu dělící lidi na my aoni“; používají „techniky měnící mysl“ (jako např. meditaci, zpívání, mluvení jazyky, veřejné pokořování aohlupující rutinní práce); jsou „zcela zaujaté vyděláváním peněz“ a„sháněním nových členů“; aod aktivních členů se „očekává, že budou věnovat nadměrné množství času své skupině ajejím aktivitám“.14

Badatelé užitečnost takového výčtu definic zpochybňují, ato ze tří hlavních důvodů: a) není určeno, kolik těchto charakteristik musí dané hnutí splňovat, aby jej bylo možno považovat za „sektu“, b) není uspokojivě vymezeno, co se míní „výstřední“ či „nadměrnou“ oddaností, praktikami či chováním, ani není prokázáno, že jsou tyto jevy zdefinice škodlivé, ac) nelze uspokojivě rozlišit mezi těmi několika málo skupinami, které mohou být skutečně nebezpečné, aobrovskou plejádou ostatních náboženských aspolečenských hnutí, která sice mají podobné vlastnosti, ale vůči svým členům ispolečnosti jako celku představují malé nebo žádné nebezpečí. Nakonec je třeba poznamenat, že díky tomu, že jsou nová náboženská hnutí vmédiích nejčastěji prezentována optikou různých kontroverzí, vyvstávají před námi dva hlavní problémy. Za prvé, tím, že je kdispozici jen velmi málo nebo vůbec žádné vyvažující informace, představuje mediální obraz obecnou úroveň znalostí otěchto konkrétních skupinách. Ikdyž jsou nepřesné aneobjektivní, stávají se ztěchto zpráv základy „všeobecného povědomí osektách“. Za druhé, proto, že důležitou součástí toho, „co dělá události zprávami, je jejich schopnost upoutat pozornost veřejnosti rychle ajednoznačně“,15 jsou negativní obrazy jednoho nového náboženského hnutí často okamžitě, snadno aopět nepřesně zobecněny na všechna nová náboženství. Co média představí jako případ jednoho hnutí, je velmi často rozšířeno na nová náboženská hnutí obecně.

Oproti tomu badatelé na poli nových náboženských hnutí již dlouho namítají, že mnoho těchto charakteristik skupin, které bývají označovány slovem „sekta“, jsou ukonvenčních organizací přijímány jako legitimní nebo nezbytné: komunity amezinárodní společenství, kláštery, monastýry ajiná náboženská společenství, která vyžadují vysokou míru oddanosti, multi-level marketingové organizace, ale iozbrojené složky abojové jednotky, abychom jmenovali alespoň některé znich.16 Tyto rozpory vedly příslušníky sekulárního antikultovního hnutí, aby si nárokovali užívání těchto charakteristik ještě dramatičtěji. Například Margaret Singerová, jedna zhlavních intelektuálek vsekulárním antikultovním hnutí, napsala: „Proč nejsou námořní sbory USA sektou, jsem vysvětlovala už tolikrát, že si nosím seznam na přednášky asoudní přelíčení.“17 Je-li to pravda, pak můžeme konstatovat, že chyba nebyla až tolik na straně posluchačů, knimž paní Singerová hovořila, ale spíše vzásadní slabosti antikultovní definice, kterou podala.

Na rozdíl od evangelikálního kontrakultovního hnutí, sekulárního antikultovního hnutí ipopulárních médií se většina sociologů areligionistů snaží porozumět novým náboženstvím vjejich sociálních, kulturních ahistorických souvislostech. Kde se vlastně berou? Proč se objevují na různých místech avrůzných dobách? Jak se vyvíjejí aco vede kjejich úspěchu, evoluci a– nikoli ojediněle– kjejich zániku? Místo aby přesvědčovali jejich stoupence, aby svá hnutí opouštěli, usilují vědci oto, aby porozuměli procesům náboru aodpadnutí, tedy příklonu nových členů ke společenstvím arozvolňování jejich vazeb snimi. Proč se lidé připojují aproč odcházejí? Jsou nová náboženská hnutí skutečně tak nebezpečná, jak nám tvrdí média?

Během posledních několika desetiletí se společenští vědci pokoušeli různými způsoby pojem „sekta“ rehabilitovat pro badatelské účely, ikdyž se tyto pokusy setkaly jen smalým úspěchem avobecném povědomí nese toto slovo stále jednoznačně negativní konotace. Proto byly hledány nové alternativy. Nejběžnější alternativou se staly termíny „nové náboženství“ či „nové náboženské hnutí“. Mezi jinými byly „alternativní náboženské hnutí“, „objevující se náboženství“, „kontroverzní nová náboženství“, „marginální (nebo periferní) náboženská hnutí“. Ani jeden znich není ideální. Jak dlouho musí skupina existovat, aby přestala být považována za „novou“? Vůči čemu musí být „alternativní“? Co se skupinami, které jsou jak nové, tak alternativní, ale jsou relativně nekontroverzní? Aco znamená být „marginální“? Hraje zde hlavní roli velikost dané skupiny, nebo ssebou toto označení nese výraznější sociální stigma? Ikdyž vpřípadě „objevujícího se náboženství“ se zdá, že některé ztěchto problémů řeší, musíme konstatovat, že mnoho nových náboženství působí ve společnosti zcela bez povšimnutí– lze tedy tvrdit, že se skutečně „objevují“? Dokonalá odpověď neexistuje.

Bez ohledu na všechny tyto rozdíly aotázky je třeba si napříč celou touto knihou zapamatovat jednu věc: členové skupin, kterými se budeme zabývat vnásledujících kapitolách, se nikdy nepovažují za součást „sekty“. Některá nová náboženství (např. raëliáni) sice přiznají, že jsou „sekta“, ale učiní to jen scílem očistit toto slovo od jeho negativních konotací. Následovníci některých skupin si přejí být označováni za členy nových náboženství, jiní naopak popírají, že by se vůbec jednalo náboženství– tak je tomu například ulidí praktikujících Transcendentální meditaci. Na druhou stranu členové Scientologické církve trvají na tom, že se vjejich případě jedná oupřímně míněné (bona fide) náboženství, přestože média ikontrakultovní kritikové prohlašují, že nikoliv. Astejně tak jiní, jako například munisté, davidiáni či Děti Boží (Rodina), si jsou jisti, že jejich víra rozhodně není nikterak nová, neboť jsou praví křesťané, atudíž příslušníci největšího náboženství na světě.

Vrámci této knihy se držíme toho, že členové nových náboženství si přejí (aměli by) být vnímáni se stejnou vážností jako věřící kterékoliv jiné náboženské tradice. Všechny předsudky otom, že následovníci nových náboženství mají vymytý mozek, jsou duchovně klamáni nebo duševně nemocní jsou problematické nejen zempirického úhlu pohledu, ale stavějí před nás nepřekonatelné zábrany vplnějším porozumění těmto fascinujícím společenským hnutím. Proto si myslíme, že chápání nových náboženství jako upřímných (ikdyž někdy problematických) pokusů vyrovnat se stím, co jejich vyznavači považují vživotě za nejdůležitější, je mnohem produktivnější úsilí, než je jednoduše odsuzovat jako teologické šarlatány nebo je napadat jako společenské devianty, nebo znich pouze těžit, když se stanou mediálně zajímavými.

Nová náboženská hnutí jako pole výzkumu

Ať už definujeme nová náboženství anová náboženská hnutí jakkoliv, zůstávají velmi důležitým, ikdyž obtížně uchopitelným souborem sociálních jevů aorganizací. Jak podotýká sociolog náboženství Lorne Dawson, nejsou pouze „svou podstatou zajímavé“ ajejich učení apraktiky nejsou pouze „neobvyklé či přímo fantastické“,18 ale navíc mají schopnost nám ukázat významné věci ospolečnostech, vnichž se objevují, tu atam vzkvétají anezřídka zanikají. Před více než jednou generací nazval křesťanský pastor Jan Karel van Baalen sekty „nezaplacenými účty církve“.19 Jakkoliv tím chtěl vyjádřit co možná negativní postoj– že se nová náboženská hnutí objevují jako důsledek něčeho, co církev nečiní nebo co činí špatně– hovoří jeho komentář oširších souvislostech objevování nových náboženství ve společnosti pozdní moderny. Jaký typ společnosti umožňuje vznik nových náboženství? Jaký vliv může mít odezva dané společnosti na nové náboženství, jež se objevilo vjejím středu, na jeho růst avývoj? Jak ovlivňuje přítomnost nových náboženských hnutí podobu nebo směřování dané společnosti avice versa? To jsou některé otázky, na něž odpovídáme vnásledujících kapitolách.

Nová náboženství se objevovala po celé dějiny. Vjistém smyslu slova byla každá náboženská tradice někdy aněkde „nová“ nebo „alternativní“. Byla kupříkladu doba, kdy křesťanství žádného druhu neexistovalo, ajakmile se objevilo jako sebevědomá sociální organizace, bylo sním jednáno se stejnými obavami askepsí jako smnoha novými náboženstvími vsoučasnosti. Krom toho, ikdyž bylo křesťanství více než tisíc let vEvropě dominující společenskou ináboženskou mocí, jakmile jej horliví katoličtí misionáři přivezli do Severní Ameriky, mohlo se těžko jevit jako něco jiného, než nové, alternativní aponěkud nebezpečné pro původní obyvatele, jimž bylo nakonec vnuceno.

Ve Spojených státech vznikala nová náboženství po stovky let amnoho ztěch, která známe, se inadále rozvíjejí. Podle Meltona je ve Spojených státech přibližně 2500 různých náboženských skupin, znichž asi polovinu označuje termínem „nekonvenční“.20 To dělá ze Spojených států jednu znábožensky nejpestřejších zemí jak na světě, tak vdějinách. Vdrtivé většině se utěchto „nekonvenčních“ případů jedná ovelmi malé skupinky, okterých má společnost malé nebo žádné povědomí. Několik znich však vyvolalo kontroverze, které dalece překročily jejich relativně malou velikost.

Přestože alternativní, sektářská náboženská hnutí jako např. Církev Ježíše Krista Svatých posledních dnů (mormoni), svědkové Jehovovi arozmanitá hnutí spiritistů anového myšlení byla ve Spojených státech přítomna již od devatenáctého století, rok 1965 vyznačil počátek výjimečného přírůstku nových náboženství. Jednou znejobvyklejších odpovědí na otázku, proč se takto široká škála nových náboženských hnutí objevila právě v60. a70. letech 20. století, je sociální akulturní kvas, který se vyznačoval kontrakulturními postoji arebeliemi mezi mladými lidmi, hnutí za lidská práva, které odhalilo hluboké šrámy na tváři americké společnosti, válka ve Vietnamu alidový odpor vůči ní avneposlední řadě aféra Watergate apokles důvěry veřejnosti ve vládní činitele, který způsobila. Vtomto pohledu na události bylo ono období charakterizováno hlubokou krizí smyslu anová náboženství tak přinesla nové významové struktury, které se staly populárními nástupci kontrakulturních hnutí zlet šedesátých.21 Se zmírněním amerických zákonů omezujících imigraci zasijských zemí r. 1965 se rozšířily zejména skupiny, které proklamovaly své kořeny vněkterém východním náboženství. Jak se lidé odvraceli od různých podob svého západního dědictví, mnozí „se obrátili na Východ“,22 kde doufali nalézt smysluplnější náboženské zkušenosti.

Navzdory zjednodušenému aredukcionistickému popisu ze strany evangelikálního kontrakultovního hnutí, sekulárního antikultovního hnutí amédií jsou nová náboženství mimořádně pestrá, teologicky ico do chování velmi komplexní avětšina znich vyrůstá zširokého spektra mateřských tradic. Některá hnutí, například Církev sjednocení, davidiáni či Děti Boží (Rodina), se vyčlenila zvlastní tradice– vtomto případě zkřesťanství– kvůli svým zvláštním sektářským naukám apraktikám. Jiná nová náboženská hnutí nejsou „náboženská“ vtradičním slova smyslu. Například Scientologická církev kombinuje soudobé formy technologických inovací, terapií atechnik péče ozdraví smetodami podnikání aglobální organizací, ato způsobem, jenž velmi znesnadňuje identifikaci „náboženských“ aspektů tohoto hnutí. Na rozdíl od náboženských hnutí, jež se vyvinula v19. století, je u současných nových náboženských hnutí mnohem pravděpodobnější vědomé apragmatické rozhodnutí, proč se vymezit aprezentovat jako „náboženská“ azda usilovat ozákonné uznání. Jiné skupiny, například Mezinárodní společnost pro vědomí Kršny (ISKCON) nebo Transcendentální meditace, bývají označovány za kulturní import obvykle asijského původu, atak jsou „nová“ pouze svou přítomností na Západě. Tyto skupiny mohou odrážet institucionální charakteristiky společností, znichž pocházejí, ale ve snaze uspět vnovém prostředí často uzpůsobují své vyučovací metody, zjednodušují své komplexní domácí mytologie azmírňují nároky na stoupence. Konečně některé skupiny jsou se svými předpoklady natolik novátorské, že se vzpírají popisu podle mateřské tradice. Například ufologické skupiny jako Akademie věd Unarius, Nebeská brána, raëliánské hnutí či Společnost Aetherius kombinují pozdně modernistické mytologie okontaktech smimozemšťany spestrou škálou duchovních arituálních praktik, čímž vytvářejí nová náboženská hnutí, jež se zdají být téměř unikátní.

Vědci rozpracovali celou řadu pojmů, které ohromně pomohly zmapovat terén nových náboženství vpozdně moderní společnosti. Vtéto knize se budeme orientovat pomocí koncepce „neviditelného řádu“. Vrámci slavných Giffordových přednášek na Edinburské univerzitě roku 1902 definoval William James „náboženský život“ jako „přesvědčení, že existuje neviditelný řád aže naše nejvyšší dobro spočívá vharmonickém přizpůsobení jemu“.23 Tato definice má dvě základní výhody. Za prvé, neomezuje užití termínu „náboženství“ pouze na tradice, jež věří vnějakou vyšší bytost, ale umožňuje velmi široké uchopení náboženských učení apraktik. Za druhé, ato je možná ještě důležitější, se vyhýbá tomu, co bychom mohli nazvat „klam dobra, morálky aslušnosti“, tedy oblíbené mylné představě, že náboženství je vrámci společnosti vždy to, co přináší dobro, avšechny negativní společenské jevy jsou známkou falešných nebo neautentických náboženských praktik. Kupříkladu uAztéků postuloval „neviditelný řád“ existenci Huitzilopochtliho, boha války, který věčně bojoval smnožstvím jiných bohů, aby zajistil prosperitu lidí, kteří jej uctívali. Aby si udržel schopnost bojovat, potřeboval Huitzilopochtli neustálý přísun krve, kvůli čemuž Aztékové prováděli lidské oběti. Ikdyž se téměř jistě jednalo rovněž omechanismus sociální kontroly, za účelem „harmonického přizpůsobení neviditelnému řádu“ (jak jej Aztékové chápali) bylo až dvaceti tisícům mužů ažen ročně vyříznuto srdce obsidiánovým nožem.

Vkaždé náboženské tradici činí představa neviditelného řádu dvě důležité věci: Za prvé podněcuje rozvoj jednotlivých vysvětlujících příběhů, náboženských mýtů apřesvědčení, které popisují povahu tohoto neviditelného řádu, interpretují jeho vazbu ke každodenní realitě avysvětlují způsob, jak každý může realizovat vjeho rámci nejvyšší dobro. Za druhé se tyto mýtické příběhy odrážejí vpředepsaném jednání, náboženských rituálech ačinnostech, které příslušníci spojují sneviditelným řádem způsobem, vněmž je jeho skutečnost amoc zjevná, smysluplná apro jednotlivé praktikující inepopiratelná. Co odlišuje nová náboženská hnutí od zavedených náboženských skupin po kulturní stránce, jsou specifické důrazy na jejich mýty, nauky, rituály ačinnosti– jak významně se odlišují od těch, které jsou typické pro dominantní kulturu.

Vmnoha případech stojí nové náboženské mýty vopozici kobvyklým přesvědčením širší společnosti adominantním společenským konvencím, jimiž se řídí mezilidské vztahy. Ikdyž například munisté přijímají Bibli jako pravdivou, zpochybňují tradiční pojetí křesťanství tvrzením, že božská zjevení přijatá reverendem Munem odhalují skryté pravdy, které jsou pro nečleny nepřístupné. Vteologii Dětí Božích (Rodiny) jsou všechny zavedené církve– posměšně přezdívané „církevníci“– považovány za nelegitimní, protože se obrátily kBohu zády apřijaly materiální, porušenou asatanskou existenci. Raëliáni považují tradiční křesťanský výklad biblického mýtu ostvoření za výsledek hlubokého nedorozumění. Jsou přesvědčeni, že člověk nebyl stvořen Bohem, nýbrž pokročilou mimozemskou rasou, jež se nazývala Elohim, což překládají jako „ti, kteří přišli znebes“. Tito Elohim vyvinuli způsob, jak stvořit život prostřednictvím DNA, avybrali si Zemi jako laboratoř pro své experimenty. Toto opoziční stanovisko je rovněž patrno vdůrazu, který některá nová náboženství kladou na oddělení člověka od jeho původního účelu, tedy oddělení, které vedlo kveškerému zlu, úpadku autrpení na světě. Např. naše svévolné neuposlechnutí Božího plánu, současný mravní marasmus avšeobecná vykořeněnost jsou hlavními tématy pro Církev sjednocení iDěti Boží (Rodinu). Jiné skupiny jako například Scientologická církev aRamthova škola osvícení věří, že lidé ztratili kontakt se svými původně božskými vlastnostmi, atak upadli do pasti hmotného světa, který je odděluje od jejich božské podstaty.

Každá ztěchto představ „neviditelného řádu“ se projevuje prostřednictvím praktik, jimiž se příslušníci pokoušejí dosáhnout svého vlastního „nejvyššího dobra“. Stejně jako jejich mýty, jsou často ijejich obřady apraktiky ve své podstatě opoziční. Scientologové jsou přesvědčeni, že jejich praxe „auditingu“ jim pomáhá překonat zneschopňující účinky traumatických zkušeností, znichž většina se nashromáždila vprůběhu velkého množství životů. Členy Církve sjednocení přivádí zase kharmonii spůvodním Božím plánem pro lidstvo rozpoznání Son-mjong Muna aHak Ča Han jako jejich „pravých rodičů“ areverenda Muna jako Pána Druhého příchodu. Členové Dětí Božích (Rodiny) jsou přesvědčeni, že je nová interpretace mnoha dlouhodobých církevních postojů klidské sexualitě přibližuje kJežíšovu pověření učinit lásku základem všech lidských vztahů. Apro pokročilé praktikující Transcendentální meditace je okolní materiální svět uveden do rovnováhy sneviditelným řádem Přírodního zákona praxí sidhi ajógovým létáním.

Vmnoha (pravděpodobně ve většině) náboženských tradicích se komunita sdružuje kolem systémů mýtických arituálních přikázání. Kromě specifických organizačních prostředků, sjejichž pomocí se snaží nová náboženství harmonicky přizpůsobit své představě neviditelného řádu, se od zavedených náboženských skupin odlišují také sociálně. Ačkoli jsou nová náboženství jen zřídkakdy skutečně nová, ale téměř vždy představují moderní znovuobjevení, nové propojení anovou verzi nauk, praktik arituálů zakotvených vmnohem starších tradicích, jsou některé zjejich sociálních charakteristik typické.24 Vdůsledku toho, že organizační struktury hnutí jsou nové, je například členstvo zpočátku tvořeno pouze konvertity, atoto členstvo první generace je jedním zprimárních zdrojů nadšení azápalu vhnutí. Konvertité knovým náboženstvím nejsou obvykle reprezentanty celé populace. Vpřípadě hnutí, jimiž se budeme zabývat vtéto knize, platí, že většinou přicházejí ze stejného segmentu společnosti: bývají to bílí, středostavovští adobře vzdělaní mladí dospělí. Tato hnutí jsou zpravidla vedena charismatickými postavami, jejichž zjevení sebevědomě zpochybňují zavedený společenský řád ajejichž charismatická autorita je primární jednotící silou uvnitř hnutí. Vzhledem ktomu, že tato hnutí jsou nová, nemají žádnou stabilní organizační tradici, atak často mění svou organizační strukturu rychle ačasto, jak se přizpůsobují nejrůznějším tlakům areagují na různé výzvy, jimž vprůběhu svého životního cyklu čelí.

Ztohoto úhlu pohledu mohou být nová náboženská hnutí viděna jako pokusy ovytvoření shody na nové či vylepšené verzi neviditelného řádu, opodporu pokročilejších nebo efektivnějších technik pro přístup ktomuto neviditelnému řádu apro styk sním, avneposlední řadě opřesvědčení ostatních, aby se přidali kustanovení organizační společenské základny založené na „harmonickém přizpůsobení“ této konkrétní představě posvátna. Obvykle je tomu tak, že když nová náboženství začnou aplikovat své pojetí neviditelného řádu, následuje nějaká kontroverze. Experimenty, které provádějí, napadají zažitá sociální schémata– vněkterých případech do relativně malé míry, ale jindy dramaticky afundamentálně. Někdy je opozice malá aroztroušená, ale uzásadnějších konfliktů spanujícím společenským pořádkem může dojít kvytvoření silných skupin odporu, které vhánějí dominující instituce do přímého konfliktu snovými náboženskými hnutími. Je to právě toto nastavení silného napětí akonfliktů, kvůli čemu odpůrci nových náboženství používají kjejich označení slovo „sekta“, které vyjadřuje jejich neochotu přiznat jim jakoukoli společenskou nebo kulturní legitimitu. Takové užívání pojmu „sekta“ ho degradovalo na pouhý nástroj propagandy– způsob, jak nová náboženství od počátku diskreditovat aodstranit potřebu se onich více dozvědět. Po dlouhých debatách na přednáškách otom, jak různé zájmy ovlivňují definice tohoto pojmu, to velmi případně– ikdyž poněkud ironicky– vystihl jeden náš student: „Takže, pane profesore, to, co se nám vlastně snažíte říct, je zhruba to, že ‚sekta‘ je jen slovo na pět písmen užívané pro označení libovolného náboženství, které někdo nemá rád.“

Kontroverze apostoj veřejnosti knovým náboženským hnutím

Součást úkolu, který si vtéto knize klademe, spočívá vpředložení pečlivě vypracovaného takového obrazu nových náboženství, který ukazuje, že každé znich má nějakou vlastní historii (nejen současnost), že každé znich má oddané následovníky, kteří si svou cestu zvolili dobrovolně, aže– tak jako každá náboženská organizace– podléhají změnám avývoji. Je třeba poznamenat, že následující kapitoly jsou nutně jen krátkými přehledy, zatímco jednotlivá hnutí jsou často velmi komplexní, svelmi jemnými nuancemi vučení irituální praxi aže prošla vprůběhu své existence významnými změnami. Jestliže jsme se rozhodli představovat jednotlivá hnutí vkontextu diskusí okontroverzích, kterými se nejvíce proslavila, je to pouze proto, že tyto kontroverze nám mohou pomoci popsat jak tato jednotlivá hnutí, tak reakce veřejnosti na nová náboženská hnutí obecně.

Kontroverze ovšem není bod vabstraktním prostoru, který by zablikal ve chvíli, když je překročena jistá míra sociálního či kulturního nesouhlasu. Představuje celou škálu podmínek adruhů chování od relativně mírných obav, zda skupinu vůbec lze považovat za náboženskou, až kvypuknutí střetů mezi novým náboženským hnutím aúředními zástupci státu. Něco, co se vyvine vkontroverzi, začíná již uvnitř dané skupiny– když například raëliáni roku 2002 prohlašovali, že jedna zjejich dceřiných skupin úspěšně naklonovala člověka, nebo sebevraždy „odchozího týmu“ Nebeské brány roku 1997. Jiné ale narůstají vdůsledku tlaků, které na skupinu doléhají zvenčí. Nebýt nedomyšleného zátahu Federálního úřadu pro alkohol, tabák astřelné zbraně (BATF) na ranč davidiánů, jenž byl agresivně podporován sekulárním antikultovním hnutím aodpadlíky od davidiánů, těžko by se někdo zvenčí oDavidu Koreshovi amalé texaské komunitě jeho následovníků ve Waco vůbec kdy doslechl. Skutečně 96 % lidí, kteří tehdy žili v okolí Waco, odpovědělo před samotným zásahem, že o skupině věděli jen velmi málo nebo nic.25 To nás logicky vede kzávěru, že většina ze stovek nových náboženských hnutí se vpozdně moderní společnosti nedočkají prakticky žádného ohlasu. Skutečnost je taková, že mnoha nových náboženství si veřejnost nevšimla vdůsledku konfliktů aže jejich zpochybnění dominujících společenských pravidel či náboženských předpokladů se setkalo sminimální, pokud vůbec snějakou reakcí.

Ktomu, že jsme použili jednotlivé kontroverze jako zvětšovací skla, jimiž se můžeme podívat na konkrétní hnutí, je třeba podotknout dvojí. Za prvé, tyto kontroverze nedefinují ani dějiny dané skupiny ani skupinu jako celek. Nebeská brána neznamená jen sebevraždy roku 1997, stejně jako davidiány nelze redukovat pouze na tragédii na ranči Apokalypsa roku 1993. Navíc okolnosti dramatických vyústění těchto příběhů činí každou generalizaci přinejmenším problematickou. Za druhé, jen málo kontroverzí, jimiž se vtéto knize zabýváme, se omezuje pouze na skupinu, oníž hovoříme. Například zatímco se zabýváme problematikou vymývání mozků adeprogramování vkontextu Církve sjednocení, bylo mnoho dalších skupin– jak nových, tak zavedených či tradičních– rovněž obviňováno zvymývání mozků svých stoupenců astaly se oběťmi nátlaku deprogramátorů, tzv. „výstupových poradců“ a„konzultantů změny myšlení“. Obvinění ze sexuálních deviací, sexuálního vykořisťování azneužívání dětí byly jádrem kritiky různých nových náboženství po celá staletí. Ajak dostatečně prokázaly nedávné aféry se zneužíváním dětí vŘímskokatolické církvi, neomezují se tyto obžaloby zdaleka jen na nová náboženská hnutí.

Tím samozřejmě nechceme tvrdit, že se problémy neobjevují aže vnových náboženských hnutích občas nedochází kporušování občanských alidských práv, která volají do nebe. Podstatný je zde fakt, že ktakovým porušováním může docházet (adochází) vrámci mnoha náboženských organizací aže by kvůli nim nová náboženská hnutí neměla být přehnaně stigmatizována. Nová náboženství musejí být volána kodpovědnosti, pokud se takovéto úchylky objeví, ale skutečnost, že se jedná ohnutí náboženská, není apriorní důkaz, že se takové výstřelky objeví či že jsou již přítomny. Podobně musíme rozlišovat mezi vedením nového náboženství atím, co bychom mohli nazvat řadovým členstvím. Tak jako ujiných rozsáhlých akomplexních organizací, izde řídí agendu jednotlivých skupin jen relativně malý okruh lidí. Dělníci na běžícím pásu vautomobilce mají minimální podíl na rozhodovacím procesu otom, jakým směrem se továrník vydá. Stejně tak nemají řadoví scientologové žádný vliv na směřování Scientologické církve jako celku.

Jednou znejobvyklejších bitev, již musejí nová náboženství svádět, je bitva oprosté uznání toho, že jsou náboženstvími. Ikdyž první dvě skupiny, jimiž se budeme zabývat, čelily podobným potížím se společenským uznáním, každá znich si nakonec zvolila jiný způsob, jak dosáhnout důvěryhodnosti. Scientologická církev je skvělým příkladem zápasu oúřední uznání, který musejí podstupovat mnohá nová náboženství, protože dodnes nemá na celém světě stejné postavení. Ve Spojených státech například získala status neziskové organizace (pak jej ztratila apak opět získala), což pro ni znamenalo osvobození od daní, které je poskytováno náboženským organizacím. Oproti tomu vKanadě není scientologie stále ještě uznána jako náboženství, ave Francii aNěmecku je dokonce umístěna na seznam „nebezpečných kultů asekt“. Roku 1997 byla zakázána vŘecku aroku 2003 byl zákaz znovu potvrzen řeckou vládou, čímž byla řecké Scientologické církvi odmítnuta žádost oúřední uznání coby náboženské společnosti. Ve snaze získat oficiální postavení akulturní legitimitu Scientologická církev agresivně používá řadu technik, včetně pořádání slavnostních akcí na podporu toho či onoho sociálního projektu, pečlivě připravených otevření nových budov po celém světě, svědectví celebrit coby zástupců členstva ičasto problematických pokusů ozískání přízně akademických badatelů.

Transcendentální meditace, která udává zhruba stejné množství následovníků na celém světě jako Scientologická církev, se vydala při hledání společenské akulturní legitimity zcela opačnou cestou. Mahárši Mahéš Jógí přinesl svou praxi zIndie na Západ poté, co dlouhá léta studoval usvého gurua, azpočátku organizoval své hnutí jako Hnutí duchovní obnovy. Jakmile se přesunul na Západ, založil množství různých organizací, aby získal následovníky ze širokého spektra populace. Většina znich pak popisovala veřejnosti Transcendentální meditaci jako vědecky ověřenou meditační praxi, která jejím praktikujícím přináší obrovské výsledky, není při tom ovšem ani samostatným náboženstvím, ani není přímo spojena sžádnou konkrétní náboženskou tradicí. Přestože stím kritici nesouhlasí, praktikující Transcendentální meditace odmítají, že by praxe měla jakékoliv náboženské prvky. Proto poté, co se kapitola 2 snaží odpovědět na otázku, „kdy se zterapie stává náboženství“, zkoumáme vkapitole 3, zda může být meditační praxe vyrůstající ze starobylé náboženské tradice prodávána jako sekulární terapie.

Kapitoly 4 a5 zkoumají koncept „nebezpečné sekty“ azpůsoby, jak je tento pojem společností konstruován aposilován. Přestože je několik oddaných následovníků, kteří věnují většinu či veškerý svůj čas šíření praxe Transcendentální meditace vpozdně moderní společnosti, většina těch, kdo Transcendentální meditaci praktikují, tak činí po svém, často vrámci toho, co bylo nepřesně nazváno hnutím Nového věku (New Age). Ikdyž považujeme New Age spíše za subkulturu než za hnutí, popisuje kapitola 4 jednoho (či dva, záleží na úhlu pohledu) zprominentních představitelů Nového věku: JZ Knightovou a35000 let starého bojovníka zAtlantidy, Ramthu, jejž JZ údajně kontaktuje. Knightová řídí Ramthovu školu osvícení ze své rezidence vměstečku Yelm ve státě Washington. Tato „americká gnostická škola“ tvrdí, že má na celém světě více než 3000 studentů. Jakkoliv ani Knightová, ani její žáci nepovažují Ramthovu školu osvícení za náboženství, nabízí podobně jako Scientologická církev či Transcendentální meditace své duchovní produkty na komerční bázi, takže jsou za ně nadšenci ochotni platit amají pocit, že tak dodávají svým životům vyšší smysl.

Je-li ovšem někdo ochoten štědře platit za duchovní produkty, začnou se kritici brzy vyptávat na způsoby, jakými jsou tito lidé zbavováni svých peněz. Jak si ukážeme vpáté kapitole, vmasových médiích, jakož ivrétorice sekulárního antikultovního hnutí jsou tyto druhy chování často označovány nálepkami jako „vymývání mozků“ či „ovládání mysli“. V70. letech 20. století se takovým hromosvodem pro obviňování zvymývání mozků stala Církev sjednocení reverenda Son-mjong Muna. Antikultovní ideologie se rychle sžila svýzvami rodičů apřátel těch, kteří se připojili knějaké náboženské skupině, adůrazně prohlašovala, že Mun je jeden zmnoha bezohledných náboženských vůdců, kteří používají různé techniky „ovládání mysli“ ktomu, aby zotročili své následovníky a– kromě jiného– znich podvodně vylákali jejich majetek. Pravděpodobně nejznámější antikultovní kauzy, tedy spory ovymývání mozků adeprogramování, byly vcentru zájmu badatelů na poli nových náboženství od samého počátku oboru ajsou skvělým materiálem pro uvedení do některých dalších diskusí ohledně nových náboženství aobvinění, která vůči nim byla vznášena.

Přestože nová náboženství často vydělují ze společnosti na první pohled patrné odlišnosti, jako například oblečení stoupenců (hnutí Haré Kršna) nebo komunitní životní styl (např. uNebeské brány), je nejběžnějším problémem, který má vliv na sociální konstrukce vnímání nových náboženských hnutí akontroverze kolem nich, otázka sexuality– zejména obvinění ze sexuálních výstřelků mezi jeho příznivci nebo sexuálního zneužívání nezletilých. Málokteré nové náboženské hnutí se však kvůli svému osobitému sexuálnímu chování ocitlo pod takovým drobnohledem, jako Děti Boží, nyní známé pod názvem Rodina, jejich praxe zahrnovala tzv. laškovné rybaření iotevřená manželství mezi členy komunity. Ze značného počtu „ježíšovských hnutí“, jež vyrostla zkontrakultury 60. let, je Rodina jedna znejznámějších, apřestože se pokládá za evangelikální křesťanské hnutí, mnohá zjevení jejích členů ji vylučují zkřesťanského mainstreamu. Jak ukazuje kapitola 6, ze všech inovací, které vRodině tato zjevení způsobila za posledních 40 let její historie, mají stále její experimenty srevolučními sexuálními praktikami největší vliv na její veřejnou pověst azůstávají dědictvím, snímž se hnutí musí inadále potýkat.

1 Larson, Bob: Larson’s New Book of Cults, opr. vyd. Wheaton, Illinois: Tyndale House, 1989, s. 19

2 Melton, J. Gordon: „Perspective: Toward aDefinition of ‚New Religion‘.“ Nova Religio 8 (1/2004), s. 79

3 West, L. J. aLangone, M. D.: „Cultism: AConference for Scholars and Policy Makers.“ Cultic Studies Journal 3/1986, s. 119–120

5 Hall, John R.: Gone From the Promised Land: Jonestown in American Cultural History. NewBrunswick, New Jersey: Transaction Publishers, 2004