Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PaedDr. Dana Kutálková

VÝVOJ DĚTSKÉ ŘEČI KROK ZA KROKEM
2., aktualizované a doplněné vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 3880. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh obálky Martina Bártová
Počet stran 136
Vydání 1., 2010

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
Husova ulice 1881, Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2010
Cover Photo © Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-3080-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-6830-4 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7842-6 pro formát EPUB

Předmluva

Když jsem před několika lety nastoupila do logopedické ambulance na jednom velkém pražském sídlišti, byla jsem dost často zaskočena svéráznými výchovnými metodami některých rodičů, jejich představami o vývoji řeči a o výchově vůbec. Postupně jsem ale zjišťovala, že to, co na první pohled vypadá jako neochota, nezájem a někdy i nedostatek citu, je jen důsledek toho, že rodiče vědí málo nebo skoro nic o vývoji dítěte, o jeho psychologii a potřebách, a proto dělají z neznalosti jednu chybu za druhou.

Na začátku byly besedy a přednášky pro rodiče, postupně vyšla i řada článků v časopisech a novinách. A jak běžel čas, dorůstali sourozenci mých bývalých klientů, maminky je přiváděly a já často v různých obměnách slyšela: „Kdybych tenkrát věděla to, co vím dneska, mohlo být všechno daleko jednodušší.“ Proto vznikla tahle knížka.

Ráda bych poděkovala své rodině, která někdy pobaveně, někdy rezignovaně, ale v zásadě trpělivě čekala, až maminka dopíše tu knížku a zas jednou něco třeba upeče.

1 Jak to obyčejně bývá

Udítěte je jednoduché předepsat neselhávající lék (ačkoliv je jednodušší to říci než udělat), že mladá matka by měla strávit většinu svého času hraním sdítětem; hry se mohou zdát bláznivé bláznům, ale jsou vhodnou výchovou vdětství.

Konrad Lorenz

Záhy se tedy mají otevírat smysly kpozorování věcí, ježto musí po celý život mnoho poznávat akonat…

J. A. Komenský

„Na počátku bylo slovo…“ Řeč je schopnost, která je dána pouze člověku. Její rozvoj je těsně svázán srozvojem myšlení. To, zda už dítě mluví ajak moc mluví, je proto častým námětem rozhovorů maminek na lavičkách vparku. První slovo je snapětím očekáváno celým příbuzenstvem aprvní větičky nejsou ani po dlouhých letech zapomenuty. Není sporu, že jde ověc důležitou, ale představy otom, kdy vlastně má dítě začít mluvit, se často rozcházejí. Jak to tedy vlastně je?

Narodilo se miminko…

Novorozenec jí, spí anahlas se zatím projevuje jenom pláčem. První křik, kterým většinou dítě ohlašuje svůj příchod na svět (může to být ale také kýchnutí), je zpočátku dost monotónní zvuk, který je podobný samohlásce „á“ akolísá kolem základního tónu naší hudby, kolem komorního a.

Během prvních týdnů života křik neznamená, že dítěti něco schází. Je to reflexní činnost, směřující kbudoucímu používání hlasu. Mezi dětmi jsou značné rozdíly. Některé skoro nepláčí atráví krátký čas bdělosti pozorováním okolí nebo svých vlastních pěstiček, některé děti probrečí celé dny.

Okolí pokládá obyčejně křik za projev nespokojenosti. Jakmile se dítě ozve, hned je někdo začne konejšit, houpat apátrat po příčině nářku. To je vpořádku určitě nejméně prvního čtvrt roku, spíš ještě podstatně déle. Dítě svým narozením nedospěje skokem, první týdny aměsíce života jsou pokračováním nejtěsnějšího soužití smaminkou. Dítě potřebuje slyšet její hlas, vnímat tlukot jejího srdce. Jisté omezení pohybu (zavinovačkou, šátkem, ve kterém maminka dítě nosí, nebo náručí) vnímá jako jistotu – vbřiše taky moc místa nebylo, to si pamatuje moc dobře anic jiného zatím nezná. Teprve pomalu objevuje další prostor, další předměty, chutě avůně. Moc novinek najednou přináší pocity nejistoty, strachu adítě volá mámu, jak jinak než křikem. Křik novorozence tedy nemusí mít žádnou viditelnou příčinu – mokré plenky, hlad nebo žízeň. Až příliš často jde „jen“ ovolání po přítomnosti někoho blízkého. Vjeho náruči, která dává pocit jistoty, pak může postupně objevovat svět.

Koncem druhého měsíce se charakter dětského křiku mění. Kromě kňourání, které stále jako dřív začíná měkkým hlasovým začátkem (připomínajícím vzdáleně hlásku H), se objevuje ipláč, začínající tvrdě, ostře. Neurčitého kňourání postupně ubývá aje nahrazeno spokojeným broukáním. Pláč stvrdým hlasovým začátkem (vzniká prudkým rozražením napjatých hlasivek) se stane signálem, že něco není vpořádku. Kojenec je sice bezbranný drobeček, ale brzo zjistí, že křik spolehlivě přivolá pomoc, aněkdy tento fakt začne velmi cílevědomě využívat. Křik, který byl původně jen reflexním dějem, se během doby stane nástrojem vůle.

Období křiku pozvolna přechází do období broukání. Dítě si houká apřitom pohybuje mluvidly jako při sání nebo polykání, proud vzduchu rozráží sevřené rty nebo sliny nahromaděné vkrku. Ozývají se pak různé zvuky, některé podobné hláskám či slabikám (např. ba, pa, grr adalší).

Časem se naučí měnit ivýšku hlasu, takže vzniká dojem prozpěvování.

Nejde zatím ovědomou činnost, ale opudovou hru smluvidly. Všechny děti na zeměkouli vydávají stejné zvuky, bez ohledu na světadíl akulturu národa, pudově si broukají iděti od narození hluché. Během dalšího vývoje, kdy dítě začíná napodobovat nejen pohyb agrimasy, ale islyšené zvuky, ztrácejí se zrepertoáru různé mlaskavé zvuky, které nejsou součástí mateřského jazyka (tyto zvuky, tzv. „clics“, existují pouze vjazycích některých primitivních národů Afriky aAustrálie).

Dítě už si nebrouká jen samo pro sebe, ale hlasovými projevy reaguje na své okolí. Přichází období napodobivého žvatlání. Další rozvoj řeči je závislý na tom, zda využijeme chuť dítěte knavazování kontaktů. Zatím není podstatné, co dítěti říkáme, jako spíš to, jak sdítětem mluvíme. Měli bychom sním mluvit klidně, zřetelně, ne příliš nahlas. Nemusíme se vyhýbat zdrobnělinám, jistě by znělo divně, kdybychom říkali sedmiměsíčnímu děcku: „Teď ti dám kaši, pak ti obleču košili apůjdeš do postele.“ Neměli bychom ale na dítě šišlat. Dětská schopnost napodobovat je totiž silnější, než si umíme představit, amohli bychom nevědomky anechtěně vytvořit základ pro některou zřečových poruch.

Postupně začíná dítě rozumět tomu, co mu povídáme. Zpočátku jsou to jednotlivá slova, vázaná na každodenní děje (jídlo, spaní), postupně začíná chápat ivěty. Zatím nerozumí „slovo od slova“, reaguje spíš na melodii, gesta, na situaci. Umí-li dítě např. ukázat oči, na pokyn: „Kde máš ouška?“ ukáže zase na oči. Ke konci prvního roku dítě rozumí řadě výrazů, které se týkají jeho každodenního života, většinou reaguje ina jednoduché slovní výzvy. Např.: „Ukaž, jak jsi veliký.“ Jestliže ve druhé polovině roku dítě přestává žvatlat anereaguje později na běžné slovní výzvy, je třeba ověřit, zda nejde oporuchu sluchu. Blíží se další důležité období.

Dítě začíná mluvit

První slovo zachytí rodiče obyčejně kolem prvního roku. Někdy je zcela zřetelné, někdy mu rozumí jen maminka. Jen málokdy je to slovo máma. Nejčastěji jsou to citoslovce aslova zvukomalebná – bum, ham, tůtů, pá, haf. Méně často se jako první objeví slovo dvouslabičné (auto, bába).

Dítě má chuť „si povídat“. Je třeba toho využít. Pojmenovávat předměty, které dítě obklopují, na které si může sáhnout, které si může ochutnat. Vtéto době už jsou položeny základy mateřského jazyka. Základy melodie, mimiky, gestikulace, základy používání hlasu.

Je čas na první knížky – leporela ztvrdých kartonů aomyvatelné skládací knížky. Dosud jsme se omezovali na popisování obrázku achtěli jsme, aby nám na požádání dítě něco ukázalo. (To je auto. Kde je auto?) Nyní se už můžeme izeptat: Co je to? Auto.

Jednoslovné označení („haf“) zastupuje zatím větu. Podle toho, jak slabiku dítě vysloví, může znamenat: To je pes. Nebo: Ten pes štěká, slyším pejska apod. Je na dospělém, aby větu, kterou dítě vyjádřilo jedním výrazem spříslušným doprovodem melodie agesta, doplnil (haf! – ano, tam štěká pes).

Kolem druhého roku už obyčejně dítě mluví vjednoduchých větách. Jsou ještě neobratné (Táto, taň, patiti = ťapy ťapy: vstávej, půjdeme ven), mívají někdy svérázný slovosled (umejt luce, žíkala máma, ve vodě), gramatické tvary si dítě tvoří analogicky na základě podobnosti (půjdeme kdědečkovi ababičkovi), některá slova dosti vytrvale komolí a„strefuje se“ do správných tvarů (kolik podob už mělo slovo lokomotiva) nebo vytváří slova nová, nemá-li po ruce správný výraz (éro-lívanec byl výraz pro vrtulník).

Pro toho, kdo se dítěti sradostí věnuje, je dětská řeč vobdobí mezi druhým atřetím rokem věku zdrojem stálého potěšení. Skoro denně přibývají nové výrazy, nové říkanky, dítě často vyhledává příležitost kpopovídání, dětské vyjadřování má svůj neopakovatelný půvab. Ikdyž nás už někdy bolí hlava, je dobře vydržet atrpělivě si sdítětem povídat. Další rozvoj řeči je závislý na tom, zda se dospělí budou dítěti věnovat, nebo zda se rozhovory omezí jen na povely, příkazy, zákazy ahubování.

Může se stát, že vývoj neprobíhá „podle pravidel“. Není třeba hned propadat panice. Chlapci začínají dost často mluvit později než dívky, slova se objeví někdy kolem druhého roku, ipozději. Někdy je určité opoždění vývoje řeči rodové, jindy zase po dlouho očekávaném prvním slově následují velmi rychle věty avývoj se vyrovná.

Pokud se ale řeč dítěte do tří let nerozvíjí dostatečně, slovní zásoba se nerozšiřuje, nebo pokud dítě nejeví zájem omluvní kontakt, je už třeba ověřit, zda jde jen oprodloužené období tzv. fyziologické nemluvnosti, nebo zda má nedostatečný rozvoj řeči jinou příčinu.

Mezi dětmi jsou značné rozdíly nejen vtom, jak rychle se zvětšuje jejich slovní zásoba, ale ive schopnosti správně vyslovovat. Zatímco některé dítě vyslovuje poměrně zřetelně od začátku, jiné mluví tak, že „mu není slovo rozumět“.

Nejčastěji se jako první objevují hlásky, které se tvoří pomocí rtů (P, B, M). Iprvní žvatlání je často nejpodobnější slabikám papa, baba. Potíže nedělají obyčejně ani hlásky T, D, N, kdy se špička jazyka opírá ohrbol nad horními zuby. Hláska T aD často také nahrazuje souhlásky K, G (kamínek – tamínet). Když už se dítě naučí některou hlásku, určitý čas ji ještě zaměňuje (tolečto– kolečto – kolečko).

Děti do tří let dost často neumějí také sykavky C, S, Z. Ityto hlásky bývají nejčastěji nahrazovány hláskou T (husa – huta, tyntá nebo tynká – cinká). Pro některé děti jsou velmi obtížné hlásky Č, Š, Ž. Nahrazují je obvykle hláskou Ť (kočka číhá – toťta ťíhá) nebo je vynechávají (šaty – aty).

Během vývoje se sykavky neobjeví najednou, ale postupně. První bývá nejčastěji hláska S (čepice – těpise). Vývoj výslovnosti je zcela individuální. Někdy dítě umí přesně C, S, Zapoužívá je itam, kam patří Č, Š, Ž, jindy naopak (sůl – šůl), což rodiče většinou charakterizují jako šišlání. Často dítě zpočátku používá všude sykavky, které jsou zvukově někde na půl cesty mezi SaŠ, ateprve během dalšího vývoje dojde kjejich odlišení.

Vezmeme-li vúvahu, že sykavky spolu shláskou Kpatří knejčastějším českým hláskám, pochopíme, proč je řeč malého dítěte, které všechny tyto hlásky nahrazuje zatím hláskou T, tak obtížně srozumitelná. Zkuste si např. „přeložit“ písničku Skákal pes přes oves, zprvní řádky zbude správně jen P, Vasamohlásky.

Ato jsme zdaleka nevyjmenovali všechna úskalí, která dítě ve věku kolem tří let překonává. Ť, Ď, Ň bývají často vyslovovány tvrdě (hodinky – hodynky). Ahlásky R aŘ? Ty umí tříleté dítě opravdu jen výjimečně. Stejně jako L jsou to hlásky artikulačně nejobtížnější.

Vtomto věku už můžeme najít počátky špatných návyků, které časem vedou kvadné výslovnosti. Nejčastěji si děti začínají šlapat na jazyk. Někdy si také všimnou, že existuje hláska R, která tak krásně vrčí, azačnou ji zkoušet. Protože ale málokteré dítě je vtomto věku už tak obratné, aby dokázalo rozkmitat špičku jazyka, ozývá se většinou zadní, „francouzské“ R, dítě začíná ráčkovat. Je třeba vhodně zasáhnout, aby se často náhodný zvuk neupevnil.

Maminky většinou děti podezírají, že se dost nesnaží, aargumentují tím, že dítě vjednom slově hlásku řekne dobře avjiném tutéž hlásku neřekne („On už řekne kyblík správně, ale kočičta říká pořád.“). Je to ale úplně normální. Postupně začne dítě hlásky používat ive slovech obtížnějších, nejen na začátku, ale iuprostřed ana konci slov, vrůzných hláskových kombinacích. Některé děti jsou trošku pomalejší nebo méně obratné, ale vtomto věku je opravdu nemůžeme podezřívat zlenosti nebo znedostatku snahy. Apokud odmítají mluvit, ztrácejí zájem ořeč, pak někde udělali chybu spíš dospělí.

Ve třech letech děti dokážou vyslovit správně hodně hlásek, zatím je ale ještě někdy zaměňují. Sykavky se začínají jen zvolna upevňovat, hlásky L, R, Ř jsou výjimkou. Většinou je děti vynechávají nebo je nahradí jinou, artikulačně podobnou hláskou. Pokud mají aspoň průměrnou slovní zásobu, domluví se už prakticky bez potíží.

Jsou ale stejně staré děti, unichž se řeč teprve začíná rozvíjet, objevují se první, snámahou tvořené věty, řeč je vzhledem kneobratné výslovnosti obtížně srozumitelná. Přesto zpoždění časem většina znich dožene.

Ve věku kolem tří let může snadno vzniknout závažná porucha řeči, koktavost. Děti si osvojují spousty nových slov, chtějí je také používat, ale vrozhodující chvíli si nemohou honem vzpomenout na správný výraz, zarazí se, opakují první slabiky, někdy jakoby nemohou zmísta. Jindy použijí nepřípadný výraz nebo slovo zkomolí, maminka se začne smát adítě neví proč. Ztrácí jistotu, zadrhává se. Vhodnými výchovnými postupy lze toto kritické období překlenout aobtíže zmizí beze stopy. Nesprávný přístup ale může problémy prohlubovat, takže původně běžné vývojové potíže se stupňují.

Dítě méně obratné zase rodina často srovnává súspěšnějším sourozencem nebo sdětmi zokolí. Nutí dítě, aby se víc snažilo, „učí“ ho podle knížek pro příslušný věk, aby ostatní dohnalo. Leckdy je dítě iterčem posměchu. Přetěžování vývojově nezralé funkce, tj. řeči, anepříjemné pocity při mluvení často vedou ke koktavosti.

Další okolnost, která může ve věku tří let komplikovat vývoj řeči, je tzv. nosní mandle. Je to zbytnělá sliznice vnosohltanu, která zužuje nebo zcela uzavře průchod vzduchu nosem. Dítě dýchá ústy, vnoci ichrápe. Ráno působí unaveně, jako při stálé rýmě. Zavřeme-li mu ve spánku pusu, začne se vrtět, budí se apusu znovu otvírá, protože nemůže dostatečně dýchat. Ve dne ukládá jazýček obvykle na dolní zuby, někdy izpusy ven. Proto si děti se zvětšenou nosní mandlí dost často šlapou na jazyk. Špatné větrání dutin způsobené omezeným dýcháním nahrává infekcím adítě bývá často nemocné. Pokud se situace neřeší, dítě se hůře rozvíjí tělesně, duševní vývoj se zpomaluje, azaostává za ostatními. Dříve tyto děti často končívaly ive zvláštních školách.

Jistě jste si všimli, že část věnovaná tříletým dětem je obsáhlá ahemží se výrazy „obvykle, většinou, nejčastěji, obyčejně“. Vtomto věku platí totiž jen velmi obecná pravidla, která upozorňují, jak vývoj ve většině případů postupuje. Každé dítě je jiné, aje proto třeba posuzovat jeho vývoj celkově. Někde je napřed, někde trochu zaostává, může se vyvíjet iponěkud jiným tempem než sourozenci. Apřitom nelze říct, že se vyvíjí nesprávně. Je přímo škodlivé, snaží-li se rodiče, aby se dítě „vešlo do tabulek“, avývoj urychlují. Stejně nesprávné je ale spoléhat se jen na přírodu. Další roky ukážou, zda jsme se dítěti věnovali přiměřeně.

Období otázek

Kdo nezažil období otázek na vlastní kůži, nedovede si představit, jak je to vyčerpávající. Trpělivost rodičů idalších dospělých je podrobena zatěžkávací zkoušce.

Nejen že se dítě vyptává na věci, které nezná, achce vysvětlení. Ptá se opakovaně ina věci dávno známé achce slyšet znovu aznovu stejnou odpověď jako předtím.

Období otázek „a proč?“ přichází vdobě mezi třetím ačtvrtým rokem, vždycky po období otázek „co je to?“. Dítě se nechce už jen cosi nového dozvědět, chce si především popovídat. Proto je ochotno ptát se stokrát na totéž abrát jako odpověď iono okřídlené „pro slepičí kvoč“.

Někdy se na roztodivné dotazy odpovídá dost těžko, obtížně hledáme věku přiměřené vysvětlení. Nevymlouvejte se ale, že vás bolí hlava nebo že nemáte čas. Snažte se vydržet aodpovídejte pravdivě atrpělivě. Nedostává-li dítě na své otázky odpověď, oslabuje to jeho chuť komunikovat, přistihne-li vás při lži, ztrácíte jeho důvěru. Anemáte-li už sílu čelit přívalu otázek, nabídněte dítěti nějakou zajímavou činnost. Budiž vám útěchou, že máte zvídavé dítě. Když se totiž dítě neptá, je to přinejmenším podezřelé aje třeba pátrat po příčině nedostatečného zájmu omluvní kontakt.

Blíží se škola

Po čtvrtém roce věku se slovní zásoba už spontánně zvětšuje, rozšiřuje se oblast zájmů. Dítě slušně avětšinou irádo kreslí, má zájem obásničky apísničky. Má také dobrou mechanickou paměť, snadno se učí zpaměti, má zálibu vrýmech arytmu. Málokdy ale recituje básničku tzv. spřednesem. Většinou si ji rytmizuje, někdy ji idoprovází tleskáním, poskakováním. Vmoderní tvorbě pro děti se dost často stává, že rým nebo rytmus básničky není zcela pravidelný. Dítě si proto spontánně slovo vymění za jiné, které do rýmu lépe zapadá, aje mu jedno, že smysl textu poněkud utrpěl. Stejně si vylepší irytmus tak, aby byl zcela pravidelný. Leckdy také rytmizuje averšuje na náhodně zaslechnutá slova.

Příklad: Matka se vrozhovoru skamarádkou zmínila okolegyni Majdě. Dítě, zdánlivě zabrané do hry, si začalo rýmovat: „Majda, pajda, rajda,“ což se málem stalo příčinou nedorozumění.

Iběžná sdělení dovedou děti převést do rytmizovaného skandování, doprovázeného většinou poskakováním atleskáním („Půjdeme se kou-pat.“). Ztohoto období také obvykle pochází řada dětských výroků, které rodině zůstanou vpaměti pro svou nezdolnou logiku.

Příklad zbeletrie:

Musel jsem Evu uklidňovat: „Není to nebezpečná pistolka. Vždyť se to prodává vhračkářství. Je to vyzkoušená věc, jinak by to nesmělo na pult. Obyčejný kámen je daleko nebezpečnější než tahle hračička. Každým předmětem se Matýsek může praštit do oka, suchým rohlíkem, telefonním seznamem, řapíkem lopuchového listu… Koneckonců, jak by se mohl střelit do oka! Do hlavně nabité pistole se dívá jenom magor.“

„Táto, ono se to nějak zaseklo,“ řekl do toho Matýsek. „Ukaž! Co by se mohlo zaseknout? Pistolka je prázdná!“

Otáčel jsem bubínkem azdálo se, že všechny komory jsou skutečně prázdné. Eva chvilku přihlížela, apak znechuceně odešla do kuchyně aněco tam bručela.

„Není prázdná! Jeden náboj tam určitě zbyl.“

„Třetí uvízl vhlavni,“ podotkl jsem avzápětí se zachoval jako ten blb zknihy Thompsona Setona Dva divoši, který „nevěděl, že puška je nabitá“ – podíval jsem se dovnitř, náboj se uvolnil atrefil mě čile apřesně.

„Táta se střelil do oka!“ volal Matýsek radostně.

„Já to říkala. Já to věděla! Ta věc půjde okamžitě zdomu.“

Marně jsem vysvětloval, že oko nebolí, že je to dokonce příjemné, že oko se slzami čistí aže prokrvení zostřuje zrak.

„Proč bys vyhazovala mou hračku, když se do oka střelil táta?“

„Mohl by ses taky střelit.“

„Jsem opatrný. Do hlavně nabité pistole se dívá jenom magor.“

„Jak to mluvíš otátovi?“

„To říkal táta. Viď, že jsi to říkal?“

„Říkal,“ přisvědčil jsem. „Do hlavně se dívá jenom magor.“

„Tohle není žádná výchova ajá stím nesouhlasím,“ prohlásila Eva.

„Výchova je strašná otrava,“ řekl Matýsek.

(O. Neff: Klukoviny atátoviny)