Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Publikace vznikla s podporou Grantové agentury ČR, projekt č. 407/10/2410.

PhDr. Alena Slezáčková, Ph.D.

PRŮVODCE POZITIVNÍ PSYCHOLOGIÍ

Nové přístupy, aktuální poznatky, praktické aplikace

Recenzovali:

prof. PhDr. Jaro Křivohlavý, CSc.

PhDr. Jana Havigerová, Ph.D.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4802. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Radek Vokál

Zpracování obálky Michal Němec

Počet stran 304

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-8018-4 (ePub)

ISBN 978-80-247-8017-7 (pdf)

ISBN 978-80-247-3507-8 (print)

Věnování

Věnováno Mariovi a mým rodičům

s láskou a vděčností

Předmluva

Milí čtenáři,

do rukou se vám dostává Průvodce pozitivní psychologií, který vám poslouží k orientaci v pestré krajině tohoto aktuálního psychologického přístupu. Provede vás rozmanitou, živě se rozvíjející oblastí, neboť pozitivní psychologie se coby mladá disciplína stále vyvíjí a proměňuje, a naznačí směry, kterými se lze dál ubírat.

Co všechno můžete na následujících stránkách očekávat?

Průvodce pozitivní psychologií slouží především k základní orientaci v hlavních tématech oboru, výsledcích aktuálních výzkumů i v množství praktických intervencí a metod. Seznámíte se s hlavními představiteli pozitivní psychologie a vývojem jejich názorů a teorií. Dozvíte se nejen o konečných výsledcích výzkumných studií, ale poodhalím vám také zákulisí vědeckého zkoumání a popíši způsob, jakým se konkrétní výzkumy a experimenty provádějí. Můžete si také vyplnit některé dotazníky, které vám poskytnou užitečnou informaci o vašem převažujícím způsobu myšlení, prožívání a chování. V neposlední řadě získáte cennou inspiraci a užitečná praktická doporučení pro zvýšení své osobní pohody a spokojenosti, která můžete úspěšně využít ve svém osobním i profesním životě.

Je nasnadě, že život není jen procházkou růžovou zahradou. Mnohdy nás vede i strmými stezkami a stinnými údolími, ze kterých však vždy máme šanci vystoupat opět na výsluní. Průvodce pozitivní psychologií vám nejen pomůže zorientovat se v tom, kam a s jakou výbavou kráčíte, ale může vám také posloužit jako rozcestník na životních křižovatkách, ukazující možnosti volby jiných tras.

Pro koho je tedy pozitivní psychologie prospěšná?

Pozitivní psychologie má rozhodně co nabídnout těm, kteří touží odhalit svoje silné stránky a přednosti, těm, kteří usilují o zlepšení svých mezilidských vztahů, i těm, kdož se zamýšlejí nad hodnotou a účelem svého života. Zkrátka všem, kteří chtějí lépe porozumět tomu, jak být v životě šťastnější a spokojenější. Nabízí také mnoho konkrétních možností uplatnění poznatků v oblasti psychoterapie, výchovy a vzdělávání, koučingu, psychologie práce a dalších příbuzných oborech.

Cesta, kterou pozitivní psychologie nabízí, je schůdná pro každého. Ne vždy je ale změna vedoucí ke šťastnějšímu životu snadná. Tento průvodce vás nepovede žádnými zkratkami ani neslibuje okamžité změny k lepšímu. Naznačí vám však mnohé způsoby, jak smysluplně přemostit náročnější životní úseky, a nabídne inspiraci, jak a kudy vykročit směrem ke spokojenějšímu a naplněnému životu.

Dovoluji si nabídnout vám své průvodcovské služby v oblasti pozitivní psychologie nejen proto, že cestami výzkumu a výuky i zákoutími praxe procházím již několik let, ale také proto, že se v pozitivní psychologii cítím být profesně i lidsky „doma“. Vzhledem k bohatosti a košatosti poznatků pozitivní psychologie jsem při psaní této knihy často stála před volbou, která z mnoha poutavých témat vybrat, kterými otázkami se zaobírat podrobněji a které jen nastínit. Konečným sítem prošla ta témata, o nichž se domnívám, že pro vás budou jak zajímavá, tak i prakticky užitečná.

I když mou snahou bylo zprostředkovat vám co nejvíce aktuálních poznatků z oblasti pozitivní psychologie, nenárokuje si tato kniha podat zcela vyčerpávající přehled o všem, co se za více než deset let existence směru pozitivní psychologie vyzkoumalo, napsalo a prakticky uplatnilo – ostatně to ani neumožňuje rozsah této práce.

Postupy a metody, které jsou v této knize prezentovány, jsou mnoha seriózními badateli empiricky i prakticky ověřené. Uvedené techniky a praktické intervence jsem měla možnost vyzkoušet osobně a zakusit tak jejich účinnost na základě vlastní zkušenosti. Nabízím vám tedy cestu prošlapanou a s radostí se s vámi o získané poznatky a zkušenosti na následujících stránkách podělím.

A konečně mi dovolte připomínku pro všechny vědecky orientované čtenáře, jimž by se některé prezentované poznatky a intervence občas mohly jevit až podezřele jednoduché. Určitá míra zjednodušení je však nutná: pokud bych popisovala přesný design a průběh všech výzkumných studií, včetně vlivu jejich intervenujících proměnných, a obsáhle je diskutovala, několikanásobně bych tím překročila předpokládaný rozsah této knihy a nezbyl by prostor pro jiné poznatky. Z toho důvodu všechny zájemce o detailnější rozbory předkládaných výsledků odkazuji přímo k originálním zdrojům a odborným publikacím a článkům, které uvádím v seznamu použité literatury.

V případě vašeho zájmu uvítám po přečtení knihy vaše názory, připomínky a komentáře.

Alena Slezáčková

Brno, duben 2012

alena.slezackova@phil.muni.cz

www.pozitivni-psychologie.cz

1. Úvod do pozitivní psychologie

Možná vás při prvním setkání s termínem „pozitivní psychologie“ napadlo: Znamená to, že se pozitivní psychologie zabývá pouze tím, co je v životě člověka a ve světě dobré, krásné a radostné? Že zavírá oči před běžnými lidskými problémy, nezajímá se o rizika a úskalí života a nehledá způsoby řešení konfliktů? Že její příznivci s úsměvem od ucha k uchu na potkání rozdávají samolepky smajlíků a proplouvají životem v růžové bublině idealistických představ?

Ale vůbec ne, nenechte se zmýlit. Pozitivní psychologie, jak sám název napovídá, se sice opravdu zaměřuje spíše na studium kladných témat, avšak nikoli proto, aby zároveň popírala či zanedbávala stinné stránky života. Reaguje spíše na skutečnost, že až donedávna výrazně převládalo zaměření vědecké a teoretické psychologie na studium problémových oblastí, rizikových faktorů, negativních jevů a poruch. Příznivé aspekty života a pozitivní stránky osobnosti byly spíše přehlíženy. Proč také věnovat energii, čas a prostředky něčemu, co nevnímáme jako problém?

Není divu, že i mnozí praktičtí psychologové uvažovali podobným způsobem. Vždyť za jakých okolností lidé typicky přicházejí do jejich poraden a ordinací? Když je něco bolí, trápí nebo tíží. Málokdo si jde popovídat s psychologem o tom, jak se mu skvěle daří a že lepší už to snad ani být nemůže. Je tedy zcela přirozené, že se vědecká psychologie i psychoterapie snažily po dlouhá desetiletí v prvé řadě ulevit lidskému trápení. Snažily se porozumět podstatě poruchy, konfliktu či deficitu a všemi možnými prostředky zmírnit jejich negativní dopad na kvalitu života člověka.

Dosavadní „na problém, poruchu či konflikt orientované“ psychologii tedy rozhodně nelze upřít množství důležitých úspěchů. Mezi nezpochybnitelné přínosy donedávna převládajícího trendu psychologie a psychiatrie patří zejména vytvoření Diagnostického a statistického manuálu mentálních poruch DSM a sestavení rozsáhlé databáze údajů o příčinách, povaze a souvislostech psychických onemocnění. Cenné je také nalezení mnoha efektivních způsobů léčby psychických poruch a obtíží, a to i díky propojení psychoterapeutických a farmakoterapeutických přístupů. V oblasti výzkumu je nutno zmínit vyvinutí účinných výzkumných strategií a matematicko-statistických metod pro zpracování získaných dat (Gillham, Seligman, 1999).

Tím, co však hlavní představitelé směru pozitivní psychologie od počátku vytýkali převažujícímu přístupu v psychologii 20. století, bylo až přílišné zaměření na tzv. negativní jevy – odchylky od normy, deficity, poruchy –, a naopak nedostatečný prostor věnovaný studiu pozitivních aspektů osobnosti. Svědčí o tom i pohled do databáze výzkumných studií: mezi lety 1972 až 2006 bylo publikováno pětkrát více výzkumů týkajících se deprese než těch, které se týkaly tématu osobní pohody. Nepoměr mezi počtem vědeckých článků o štěstí coby emocionální složce osobní pohody a článků o depresivitě se dokonce vyšplhal až na hodnotu 1 : 72.

Ve světle těchto poznatků již lépe porozumíme tomu, že jedním z prvních cílů hnutí pozitivní psychologie byla snaha o postupné vyrovnání této nesouměrnosti a doplnění celkového obrazu psychiky o doposud zanedbávaná kladná témata (Seligman, 2003).

Bezesporu objasnění problému, pomoc v překonání náročné situace, dosažení nižší míry depresivity či úzkosti, to vše jsou samy o sobě velmi cenné a významné pokroky na cestě ke zvýšení kvality života člověka.

Zásadní otázka, se kterou přicházejí reprezentanti pozitivní psychologie, však zní: Když se podaří odstranit nebo zmírnit obtíže, když vyřešíme problém, znamená to, že se tím automaticky stáváme šťastnými a spokojenými lidmi? Znamená to, že víme, jak dosáhnout naplněného a smysluplného života? Že je nám zřejmé, co je třeba udělat pro to, aby námi dosažená pozitivní změna byla prospěšná i pro druhé a třeba i pro celou společnost? Odpověď zní: Nikoli. A nebo mírněji: Většinou ne.

Pokud bychom využili pomyslné škály od –5 do +5 (od naprostého neštěstí a nespokojenosti přes neutrální stav až po vysokou míru spokojenosti a štěstí), nabízí se přirovnání, že cílem donedávna převládajícího pojetí psychologie bylo zejména dosažení posunu od negativních hodnot k nule, tedy k absenci problémů a psychopatologie. Snahou pozitivní psychologie je však nabídnout něco víc, určitou přidanou hodnotu, která prostor od nuly (značící nepřítomnost problému, vyřešení konfliktu) směrem ke kladným hodnotám naplní smyslem, pozitivním prožíváním a životní spokojeností.

1.1Pozitivní psychologie – historický a filozofický kontext

Pozitivní psychologie aspiruje na to, aby se stala uznávaným směrem významně obohacujícím světovou psychologii 21. století. Podaří se jí to? Odpověď na tuto otázku patří letům budoucím. Již nyní však můžeme konstatovat, že má pozitivní psychologie dobře nakročeno.

Fascinující je to, že můžeme být přímými svědky nejen vzniku, ale mnohdy i křivolakého vývoje myšlenkového hnutí, který se odehrává přímo před našima očima.

S vůdčími představiteli hlavních psychologických směrů, Sigmundem Freudem počínaje a Carlem R. Rogersem konče, se můžeme povětšinou setkat již jen na stránkách knih, černobílých fotografiích nebo vzácných archivních nahrávkách. S představiteli pozitivní psychologie však můžeme vstoupit do přímého kontaktu – ať již osobního (na konferencích, kongresech a workshopech), nebo zprostředkovaného díky e-mailové komunikaci, sociálním sítím a interaktivním webovým stránkách. Každý z nás má tedy možnost svým dílem přispět k probíhajícím diskuzím, kriticky se vymezit vůči některým názorům či otevřít nové otázky, zkrátka obohatit současný doširoka se rozlévající proud pozitivní psychologie a spolupodílet se tak na rozvoji nového psychologického směru.

Avšak nepředbíhejme. Vraťme se ještě na samotný začátek a pojďme si nejprve přiblížit okolnosti vzniku pozitivní psychologie. Skutečností je, že otázkou lidského štěstí, smysluplnosti a životního naplnění se lidé zabývají od nepaměti. Vědecká psychologie se však těmto otázkám začala cíleně věnovat teprve poměrně nedávno. Byl to právě společný zájem badatelů zabývajících se výzkumem osobní pohody (Diener a kol., 1999), optimismu (Seligman, 1991; Peterson, 1991), motivace (Ryan, Deci, 1985), kreativity (Csikszentmihalyi[1],1996), pozitivních emocí (Isen, 1993) a dalších kladných aspektů života jedince i společnosti, který na přelomu 20. a 21. století přispěl ke vzniku hnutí pozitivní psychologie.

Za oficiální počátek směru pozitivní psychologie je považováno první společné setkání psychologů hlásících se k tomuto trendu, ke kterému došlo na podzim roku 1999 v americkém Lincolnu. Významnou úlohu v tom sehrál tehdejší prezident Americké psychologické společnosti (APA) Martin Seligman se svou nepřeslechnutelnou výzvou k započetí cíleného studia a podpory kladných stránek života. Již začátkem roku 2000 pak vyšlo v prestižním časopise American Psychologist monotematické číslo editované M. Seligmanem a M. Csikszentmihalyim, které bylo celé věnované představení pozitivní psychologie jako nového myšlenkového směru.

Základní ideou iniciátorů hnutí pozitivní psychologie bylo nabídnout užitečný a v mnoha ohledech podnětný pohled na ty stránky života jedince a společnosti, které byly v dosavadním pojetí psychologie, zaměřené na konflikty, rizika a problémy, poněkud opomíjeny. Pozitivní psychologie si tedy vetkla do štítu, že se bude více orientovat na studium a podporu kladných témat a světlých stránek osobnosti člověka i společnosti. Sami zakladatelé směru nyní přiznávají, že byli překvapeni rychlostí, jakou se myšlenky pozitivní psychologie ujaly a již během první dekády existence směru rozšířily za hranice Spojených států, aby zakořenily v mnoha zemích světa.

Dovolme si v tomto stručném historickém exkurzu malou odbočku: i když by se někteří představitelé pozitivní psychologie rádi viděli na piedestalu „otců zakladatelů“ zcela nové vědy, je nutno střízlivě připomenout, že kladnými tématy a otázkami lidského štěstí a smysluplnosti se zabývaly mnohé významné osobnosti světové filozofie a psychologie již dávno předtím.

Filozofické kořeny uvažování o štěstí sahají hluboko do období antické filozofie, k Aristotelově pojmu eudaimonia (štěstí pramenící ze správného a smysluplného počínání a úsilí o mravní dokonalost) a Epikurově hédonismu (štěstí a blaženost spojené se smyslovým potěšením). Jejich myšlenky se dodnes odrážejí v tzv. eudaimonickém versus hédonickém pojetí osobní pohody, o nichž bude ještě pojednáno později.

Určitě nelze opomenout ani význam dřívějších prací představitelů humanistické psychologie, kteří svým dílem předznamenali příklon ke studiu pozitivních aspektů osobnosti člověka. Jmenujme alespoň A. H. Maslowa (2000) rozpracovávajícího hierarchii potřeb, V. E. Frankla (1994) poukazujícího na lidskou „vůli ke smyslu“ či C. R. Rogerse (1995) s konceptem „plně fungující osoby“ (fully functioning person). Jak upozorňuje I. Šolcová (2005), právě v Maslowově knize Motivation and Personality z roku 1954 se vůbec poprvé setkáváme s termínem „pozitivní psychologie“.

Ve své době ojedinělá byla také práce americké psycholožky rakouského původu M. Jahodové (1958), věnovaná kritériím pozitivního mentálního zdraví, mezi něž patří kladný postoj k sobě sama, sebeúcta, schopnost autoregulace chování, adekvátní vnímání reality, schopnost udržení mezilidského vztahu a lásky, schopnost sebeřízení a produktivita. Z období šedesátých až osmdesátých let 20. století je třeba připomenout významné příspěvky z oblasti psychologie zdraví – od Lazarusovy definice zvládání a copingových strategií přes práce J. Rottera (1966) přinášejícího nosný termín locus of control, koncept salutogeneze a pojetí nezdolnosti ve smyslu sence of coherence A. Antonovského (1984), nezdolnost v pojetí hardiness S. Kobasové a S. Maddiho (1982), dispoziční optimismus M. F. Scheiera a C. S. Carvera (1985) a další. Cennou inspirací jsou také práce G. Allporta (1961), který se věnoval tématům zralosti a rozvoje osobnosti, i nadčasové úvahy E. Fromma (2001).

Nelze nevzpomenout také multidimenzionální model psychosociální zralosti adolescentů od E. Greenbergerové (1984), jehož dimenze jsou blízké aktuální koncepci charakterových předností, práce C. Ryffové (1989), zmiňující „osobní růst“ coby smysl jedince pro kontinuální vývoj a uskutečnění svých potenciálů (koncept blízký humanistické sebeaktualizaci), či významný příspěvek L. Kohlberga (1981, 1984) na téma morálního vývoje. Otázkou životní smysluplnosti se zabývala také řada existenciálních psychologů, od V. E. Frankla (1994, 1995) až po současného I. Yaloma (2006).

Z výše uvedeného je patrné, že kořeny hnutí pozitivní psychologie sahají do padesátých až šedesátých let 20. století, avšak některé práce věnované kladným stránkám člověka lze nalézt ještě dříve. Ve dvacátých a třicátých letech 20. století se například L. M. Terman věnoval studiu osobnosti talentovaných dětí a zkoumání příčin spokojenosti v manželství a E. L. Thorndike se zabýval studiem morálních kvalit jedince (cit. dle Mareš, 2001).

Co se týče samostatných psychologických studií na téma štěstí, jednu z prvních publikoval již v roce 1967 W. Wilson (cit. dle Blatný, 2010) a první intervenční program na podporu štěstí a osobní pohody vytvořil už v sedmdesátých letech M. Fordyce (1977).

Svižný a mohutnějící proud pozitivní psychologie má tedy mnoho přítoků, které jsou zdrojem cenných poznatků a inspirací. To však nic nemění na tom, že s plným rozmachem vědeckého zájmu o studium a podporu pozitivních aspektů života jedince i společnosti se skutečně setkáváme až s počátkem 21. století.

Za uplynulých deset let historie vědecké pozitivní psychologie byl ve studiu kladných aspektů života jedince i společnosti učiněn velký pokrok. Pozitivní psychologie, jedna z nejmladších a velmi slibných odnoží odborné psychologie, se tak velmi rychle stala nepřehlédnutelnou součástí světové psychologie, která nabízí bohaté aplikační možnosti i v praxi.

1.2Vývoj pozitivní psychologie ve světě

Jak jsme již naznačili, samotné počátky formujícího se myšlenkového hnutí pozitivní psychologie byly spojeny s poněkud sebevědomými projevy jeho zakladatelů, což ztěžovalo počáteční přijetí ústředních myšlenek širší – zejména evropskou – psychologickou obcí.

Někteří z vůdčích představitelů pozitivní psychologie, C. R. Snyder a S. J. Lopez (2002), vyzývali ve své době dokonce k oddělení od dosavadní psychologie, k „deklaraci nezávislosti“ na patologickém modelu a k vytvoření samostatné vědy pozitivní psychologie. Také M. Seligman (2003) zpočátku odmítal přímou návaznost pozitivní psychologie na humanisticky orientované psychology s diskutabilní výtkou jejich nedostatečné vědeckosti.

Podobné projevy a prohlášení zvedly v psychologických vodách určitou vlnu nevole a s jejich důsledky jsme se v podobě apriorních odsudků pozitivní psychologie jako celku donedávna vyrovnávali. V současnosti již však od představitelů pozitivní psychologie zaznívá smířlivý tón a oproti dřívějšímu vyčleňování se z dosavadního proudu psychologie projevují zřetelnou tendencí k hledání styčných bodů a nacházení možností vzájemného obohacení.

Vůči výše zmíněnému počátečnímu „ortodoxnímu“ způsobu prezentace pozitivní psychologie jejími zakladateli začaly poměrně brzy zaznívat kritické hlasy z vlastních řad, tj. od představitelů tzv. druhé vlny pozitivní psychologie. Tito zastánci integrativního a smířlivého postoje začali používat spíše označení „psychologie silných stránek osobnosti“ (psychology of human strengths). Tento výrazný proud v rámci pozitivní psychologie je v literatuře reprezentovaný například pracemi sdruženými v monografii editované L. G. Aspinwallovou a U. M. Staudingerovou (2003) a později i publikacemi Ch. Petersona a M. Seligmana (2004) nebo A. Linleyho (2008), o kterých bude dále pojednáno podrobněji.

Dnešní pozitivní psychologie se deklaruje především jako věda zabývající se studiem pozitivních emocí (radost, štěstí, láska, naděje, zážitek plynutí flow ad.), výzkumem pozitivních individuálních vlastností a rysů osobnosti (jako např. optimismus, zvídavost, nezdolnost nebo smysl pro humor) a hledáním faktorů uplatňujících se v pozitivně fungujících společenstvích a institucích (Seligman, 2003; Peterson, 2006). V programu pozitivní psychologie nalezneme mezi základními cíli jak snahy o prevenci výskytu negativních jevů a prožitků, tak podporu pozitivních fenoménů. Pozitivní psychologie se tedy nezaměřuje pouze na to, co nás zúzkostňuje a trápí, jaké jsou negativní rysy naší osobnosti a rizikové faktory chování, ani na to, co a proč v rodině, ve škole nebo ve firmě nefunguje. Zajímá ji naopak to, s jakou frekvencí a intenzitou prožíváme pozitivní emoce, jaké jsou naše kladné vlastnosti a silné stránky a co přispívá ke skutečnosti, že v rodině vládne pohoda, že se děti do školy těší a kolegové ve firmě dobře spolupracují.

Stručně řečeno, obecným cílem pozitivní psychologie je podle jejích hlavních představitelů M. Seligmana a M. Csikszentmihalyiho (2000) rozvíjení „nejlepších kvalit života“. V centru zájmu se ocitá výzkum a podpora pozitivních potenciálů a tendencí lidské osobnosti, mezi něž patří i témata silných stránek charakteru a mravních aspektů člověka, které dlouhou dobu stály před branami vědecké psychologie (Peterson, Seligman, 2004; Linley a kol., 2010).

V současné době se badatelé hlásící se k pozitivní psychologii věnují rozličným tématům z emocionální a kognitivní oblasti, v jejichž rámci studují význam pozitivního prožívání, ale také otázky moudrosti, tvořivosti, touhy po poznání nebo schopnost kladení si cílů. V oblasti sociální psychologie se zaměřují na témata empatie a altruismu, odpouštění a smíření. Studovány jsou i speciální způsoby zvládání náročných životních situací, v nichž vyvstávají otázky smysluplnosti života, spirituality, pokory a další (Snyder, Lopez, 2007). Otázkou osobních cílů v kontextu motivace osobnosti a spirituality se zabývá například R. Emmons (1999) a význam spirituality v psychoterapii vyzdvihuje K. Pargament (2007). Významným přínosem pro vědeckou základnu pozitivní psychologie je také teorie pozitivních emocí (Broaden-and-Build Theory), kterou formulovala americká psycholožka B. L. Fredricksonová (2002), a za pozornost určitě stojí i její novější práce věnované pozitivitě (Fredrickson, 2009). Své významné místo v pozitivní psychologii již delší dobu zaujímá koncept optimálního prožívání flow rozpracovaný M. Csikszentmihalyim (1996).

Mezi nejaktuálnější pojmy současné pozitivní psychologie patří flourishing (doslova „rozkvět“, pro který v češtině navrhujeme ekvivalent „optimální prospívání“), jenž se také stává klíčovým předmětem empirického zkoumání (Keyes, 2002, 2009). Tento termín podle M. Seligmana (2011) zastřešuje a propojuje pět aspektů šťastného a naplněného života: pozitivní emocionalitu, angažované zapojení se do aktivit, kvalitní mezilidské vztahy, prožívanou smysluplnost existence a pracovní/studijní úspěšnost. M. Seligman pro ně v angličtině užívá akronymu PERMA (Positive emotions, Engagement, Relationships, Meaningfulness a Accomplishment).

Se snahou o maximální uplatnění získaných poznatků v praxi souvisí aktuální trend aplikované pozitivní psychologie (Linley, Joseph, 2004). Klade důraz na využití výsledků zkoumání ve školství a vzdělávacím procesu (Gilman a kol., 2009; Seligman a kol., 2009), koučingu (Biswas-Diener, 2010) a samozřejmě v psychoterapii a poradenství (Seligman, Peterson, 2003; Joseph, Linley, 2004), kde nabízí obohacující posun směrem k odhalování klientových kladných vlastností a rozvíjení jeho vnitřních potenciálů. Cenným přínosem je také uplatnění myšlenek pozitivní psychologie v oblasti pracovní psychologie, kde zdůrazňují etický rozměr práce a morálku v obchodním podnikání (Gardner a kol., 2002; Damon, 2004), ve zdravotnictví a psychologii zdraví (Seligman, 2008) a obecně v pomáhajících profesích.

V klinické oblasti je aktuálním trendem výzkum posttraumatického rozvoje osobnosti, jenž propojuje dosavadní poznatky o negativních dopadech traumatu (často v podobě symptomů posttraumatické poruchy) s novým pohledem, zaměřeným na zpětně zhodnocené kladné důsledky prožité náročné životní situace (Calhoun, Tedeschi, 2006; Mareš, 2009; Slezáčková, 2009).

Při zběžném pohledu na šíři a hloubku záběru výzkumných aktivit i aplikačních možností pozitivní psychologie není divu, že tento směr v současné době vyvolává ve světě značný ohlas. Živý zájem o získávání a výměnu aktuálních poznatků, prezentaci výsledků výzkumů a sdílení praktických zkušeností podnítil vznik odborných společností a organizací pozitivní psychologie. Faktickou „kolébkou“ pozitivní psychologie je Centrum pozitivní psychologie při Pensylvánské univerzitě vedené M. Seligmanem (Positive Psychology Center, PPC[2]). Roli světového „řídicího střediska“ pozitivní psychologie však nyní sehrává Mezinárodní asociace pozitivní psychologie (International Positive Psychology Association, IPPA[3]) se sídlem v americké Philadelphii, která v současné době sdružuje přes tři tisíce odborníků a studentů z více jak sedmdesáti států světa. Spolupráci a vzájemnou výměnu zkušeností psychologů v rámci Evropy zastřešuje Evropská síť pozitivní psychologie (European Network for Positive Psychology, ENPP[4]). Podpora využití poznatků v praxi přichází od Centra aplikované pozitivní psychologie (Centre for Applied Positive Psychology, CAPP[5]) ve Velké Británii.

I když většina významných osobností pozitivní psychologie pochází z USA, evropští psychologové rozhodně nezůstávají pozadu. Italská psycholožka Antonella delle Fave byla v letech 2009 až 2011 druhou prezidentkou IPPA, Hans Henrik Knoop z kodaňské univerzity stojí od roku 2010 v čele ENPP, britský psycholog a terapeut Stephen Joseph je klíčovou osobností ve výzkumu posttraumatického rozvoje. Jméno nizozemského profesora psychologie Ruuta Veenhovena je spojeno s vytvořením Světové databáze výsledků výzkumů o štěstí, švýcarský psycholog rakouského původu Willibald Ruch se dlouhodobě věnuje studiu humoru a dobře známé je i jméno ruského psychologa a teoretika Dmitrije Leontieva.

Nejnovější poznatky o aktuálních trendech výzkumu a aplikace poznatků pozitivní psychologie lze získat na četných mezinárodních konferencích a sympoziích, věnovaných vybraným otázkám daného směru. Od roku 2002 se každé dva roky koná v různých evropských městech pravidelná Evropská konference pozitivní psychologie. Počet jejích účastníků se stále zvyšuje: té, která proběhla v roce 2010 v dánské Kodani, se zúčastnilo více než pět set odborníků z celého světa. Největší světovou událostí je pak Světový kongres pozitivní psychologie pořádaný IPPA, jehož druhý ročník proběhl za účasti více než dvanácti set přihlášených osob v červenci roku 2011 v americké Philadelphii.

Aktuální výzkumné i přehledové studie z oblasti pozitivní psychologie lze nalézt na stránkách časopisu Journal of Positive Psychology, editovaného R. A. Emmonsem a vydávaného od roku 2005 v Psychologickém ústavu Kalifornské univerzity v USA. Zajímavé příspěvky přináší také Journal of Happiness Studies, jenž pod editorským vedením italské psycholožky A. delle Fave vydává nakladatelství Springer. Užitečným zdrojem informací je také nově vzniklý on-line časopis International Journal of Well-being[6].

Základní myšlenky a záměry představitelů pozitivní psychologie jsou v mnoha ohledech opodstatněné a široce přijímané, avšak považujeme za vhodné zmínit i některá možná úskalí a rizika vyhraněně pozitivního přístupu.

Již proti samotnému názvu a zaměření pozitivní psychologie se od počátku ohrazovali někteří humanističtí psychologové (Resnick a kol., 2001). Z hlediska svého celostního přístupu vcelku správně upozorňovali na to, že jakékoli umělé rozdělování psychologie na „pozitivní“ a „negativní“ přináší riziko, že se nám nepodaří uchopit život v jeho komplexnosti. Dobré, pozitivní stránky člověka přece nabývají svého významu právě z dialogického vztahu k těm „nežádoucím“ nebo „negativním“ jevům. S touto formulací nelze nesouhlasit, avšak advokáti pozitivní psychologie by v tomto pomyslném soudu mohli argumentovat, že jim nejde o umělé „černobílé“ rozdělování reality, ale právě o již výše zmíněné doplnění pohledu na člověka a život v jeho celistvosti.

Také L. Aspinwallová a U. Staudingerová (2003) považují za hlavní úkol psychologie silných stránek spíše porozumění vzájemným souvislostem pozitivních a negativních prožitků a zkušeností, a nikoli odklon od studia negativních aspektů lidské existence. Psychologie silných stránek by měla hledat odpovědi na otázku, jak mohou být pozitivní i negativní zážitky a zkušenosti vzájemně integrovány, pochopeny ve své komplexnosti a správným způsobem využity.

Snad nejkritičtěji se ke směru pozitivní psychologie vyjádřila americká psycholožka B. Heldová (2004), která mimo jiné správně poukazuje na to, že negativita je normálním a v určitých podmínkách užitečným aspektem lidské podstaty. Jak uvidíme dále, mnozí zástupci pozitivní psychologie by se pod toto tvrzení bez váhání podepsali. Vždyť jací bychom byli lidé, kdybychom při ztrátě blízkého člověka neprožívali hluboký žal, kdybychom při zjevné nespravedlnosti a příkoří nevzpláli upřímným hněvem? Jak bychom mohli porozumět procesu odpouštění, kdybychom odhlédli od původní hořce prožívané křivdy? I těmto a mnoha dalším zajímavým – a v pozitivní psychologii zásadním – otázkám se budeme věnovat v příslušných kapitolách této knihy.

Varování před nesprávným pochopením poselství pozitivní psychologie jsou tedy zcela na místě. Mylné přesvědčení, že pouze to, co je pozitivní, je zároveň pro člověka dobré a prospěšné, a co je negativní, je špatné a škodlivé, je naprosto zavádějící (Held, 2004).

Závěrem této části shrňme, že současná pozitivní psychologie není pouhou „vědou o štěstí“. Její snahou není nabízet pohled přes „růžové brýle“, nebo snižovat význam negativního prožívání a vlivu nepříznivých podmínek v životě člověka. Příklon k vědeckému studiu pozitivních vlastností a stavů, jehož jsme v současné psychologii svědky, by tedy neměl být nesprávně pochopen jako výzva k ignorování negativních aspektů lidské existence – neboť dobré, kladné stránky člověka nabývají svého významu právě díky těm „nežádoucím“ a „negativním“. V mnoha případech jsou to právě negativní zkušenosti a emoce, které stojí za vzepětím síly a tvořivosti, za projevy hluboké lidskosti či za úsilím o vlastní růst a seberealizaci – a bezpochyby jim náleží místo ve vnitřním životě člověka.

Za důležité také považujeme, že současná vědecká pozitivní psychologie stojí na pevných základech empirických výzkumů a šetření. Seriózní pozitivní psychologie (na rozdíl od komerčních „kuchařek na štěstí“, jež zaplavují knihkupectví) není poskytovatelem zjednodušujících návodů, ukazatelem přímočarých cest ke štěstí a neslibuje ani okamžité úspěchy. Dnešní pozitivní psychologie úzce navazuje na výsledky dosavadního vědeckého bádání, vytyčuje nové směry výzkumu a svá doporučení a praktické intervence formuluje na základě ověřených poznatků.

V tomto duchu kladného, avšak střízlivě reálného postoje k pozitivní psychologii se také nese obsah knihy, kterou nyní držíte v rukou.

1.3Pozitivní psychologie v ČR

Jak již bylo řečeno, myšlenky pozitivní psychologie se rozlétly do celého světa a postupně se zabydlují i v České republice.

Mezi hlavní zastánce směru pozitivní psychologie u nás patří především J. Křivohlavý (2004, 2006, 2007, 2009, 2011), jenž se ve svých publikacích věnuje jak obecným otázkám, tak vybraným okruhům pozitivní psychologie, jako jsou vděčnost, naděje, moudrost a smysluplnost existence.

Pozitivní psychologii se intenzivně věnuje také J. Mareš (2001), z jehož mnoha prací jmenujme sborníky věnované kvalitě života (Mareš, 2006, 2007) či práce na téma posttraumatického rozvoje osobnosti (Mareš, 2008, 2009, 2012). Studiem subjektivní pohody a životní spokojenosti se jako jeden z prvních u nás začal zabývat M. Blatný (Blatný, Osecká, 1998; Blatný a kol., 2005, 2010). Výzkumu posttraumatického rozvoje osobnosti, studiem silných stránek charakteru a otázkám pozitivního vzdělávání se věnuje A. Slezáčková (2009, 2010, 2011). Tématem občanských ctností se v současné době zabývá V. Smékal (2006, 2010) a otázky optimismu v souvislosti se zdravím zkoumají J. Dosedlová a Z. Slováčková (2008). Své stati na téma štěstí, humor a pozitivní systémová psychoterapie N. Peseschkiana publikuje J. Kulka (2006, 2010).

Na Slovensku se tématům blízkým pozitivní psychologii věnují zejména D. Kováč (1997, 2001, 2007), P. Halama (2001, 2002, 2007), I. Ruisel (2000, 2006), M. Stríženec (2001) a další.

Díky otevřenosti vůči kladným tématům postupně přibývá na některých vysokých školách diplomových a bakalářských prací i vědeckých studií, které čerpají z tematické oblasti pozitivní psychologie. Významným zdrojem inspirace jsou pro ně dříve vzniklé práce, jejichž autoři se sice přímo nehlásí k pozitivní psychologii, avšak zpracovávali příbuzná témata: otázky kvality života, subjektivní pohody, spokojenosti se životem, nezdolnosti, optimismu, moudrosti, smysluplnosti a další. Řadu styčných ploch tak vykazují práce vycházející z oblasti psychologie zdraví (Křivohlavý, 2001; Kebza, Šolcová, 2003, 2008; Hnilica, 2006; Hoskovcová, 2006; Břicháček, Habermannová, 2007; Hošek, 2003; Paulík, 2011 a další), z okruhu duševní hygieny (Míček, 1986) nebo sociální psychologie (Dosedlová, 2008; Baumgartner, 2011). K tématu smysluplnosti života a spirituality jsou cenným přínosem příspěvky P. Říčana (2006) nebo K. Balcara (1995).

V roce 2009 vzniklo v Brně Centrum pozitivní psychologie CPPC[7], které sdružuje odborníky z řad psychologů, terapeutů, učitelů, koučů a příslušníků ostatních pomáhajících profesí (včetně studentů těchto oborů) se zájmem o výzkum či aplikace poznatků pozitivní psychologie. Smyslem a náplní CPPC je organizace přednášek, seminářů a konferencí a postupné zpřístupňování metod a intervencí pozitivní psychologie české odborné i laické veřejnosti. Cílem těchto aktivit je rozšiřovat povědomí o pozitivní psychologii a možnostech využití jejích poznatků v psychologické, pedagogické, zdravotnické, sociální i ekonomické praxi.

1.4Výuka pozitivní psychologie

V mnoha státech světa je již předmět pozitivní psychologie nedílnou součástí vzdělávacích programů. První kurz – tehdy začínající – pozitivní psychologie otevřel na jaře roku 1999 M. Seligman na University of Pennsylvania, Philadelphia. Od té doby se pozitivní psychologie vyučuje na mnoha univerzitách Spojených států a Kanady, avšak pevné zázemí si již zajistila také v jiných zemích světa. Své místo si nalezla v Latinské Americe, Asii i Austrálii a v rámci Evropy zastává pozitivní psychologie silnou pozici na katedrách psychologie ve Velké Británii, Španělsku, Německu, Itálii nebo Chorvatsku.

Na Pensylvánské univerzitě v USA a na univerzitě East London ve Velké Británii je již možné vystudovat samostatný magisterský obor aplikované pozitivní psychologie (MAPP). Tréninkový program pozitivní psychologie nabízí také americká Drexel University.

V České republice je pozitivní psychologie jako samostatný volitelný předmět na vysoké škole pravidelně vyučován od počátku roku 2008 v Psychologickém ústavu Filozofické fakulty Masarykovy univerzity v Brně (Slezáčková, 2008). Z dosavadních reakcí studentů je patrný jejich zájem o bližší seznámení se s kladnými tématy psychologie a porozumění těm výše zmíněným kvalitám osobnosti, které ji obohacují, posilují a rozvíjejí. I tady může zařazení výuky pozitivní psychologie nabídnout jistou rovnováhu oproti „na problém orientovaným“ disciplínám a harmonicky doplnit kompletní obraz lidské osobnosti a prožívání, v nichž interagují jak pozitivní, tak negativní faktory.

Na základě dosavadních vlastních zkušeností můžeme navrhnout dva způsoby výuky pozitivní psychologie: jedním z nich je výuka pozitivní psychologie jako samostatného předmětu, jež by však neměla být omezena na pouhé předávání informací. Měla by si klást za cíl také podporu lepšího sebepoznání studentů, posilování kladných aspektů jejich osobnosti a silných stránek a rozvíjení vnitřních potenciálů. Za obzvlášť důležité pokládáme podporu uvědomování si významu a souvislostí pozitivního i negativního prožívání, povzbuzení motivace, kritického myšlení studentů a jejich otevřenosti vůči všem aspektům života – a částečně tak přispět k procesu zrání a rozvoje osobnosti budoucích psychologů. Z orientační obsahové analýzy výpovědí studentů, kteří v rámci svého studia na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity absolvovali předmět Pozitivní psychologie, vyplynulo, že nejvíce si cenili zajímavosti a aktuálnosti předmětu. Kladně hodnotili také možnost praktického využití získaných poznatků a zkušeností v profesním i osobním životě a vypovídali také o zvýšené motivaci ke studiu psychologie obecně.

Druhou možností výuky pozitivní psychologie je začlenění jejích poznatků do stávajících sylabů ostatních předmětů, tak aby měli studenti možnost seznámit se s různými úhly pohledu na probírané téma. Příkladem může být smysluplné a prospěšné propojení klinických témat posttraumatického syndromu a posttraumatického rozvoje. Tento způsob však již závisí na otevřenosti vyučujících ostatních předmětů a jejich ochotě doplňovat svoje sylaby o nové pohledy a poznatky pozitivní psychologie.

Ať již je zvolen jakýkoli způsob předávání poznatků z oblasti pozitivní psychologie, má šanci stát se hodnotným zdrojem obohacení současných učebních plánů studijního oboru psychologie i ostatních pomáhajících oborů.

Současným světovým trendem je snaha o implementaci poznatků pozitivní psychologie do všech úrovní vzdělávacího procesu, nejen do vysokoškolské přípravy. O konkrétních důvodech, výsledcích pilotních programů pro základní a střední školy i dalších souvislostech bude pojednáno podrobněji v samostatné kapitole, věnované pozitivní edukaci.

2. Základní témata pozitivní psychologie

Připomeňme, že pozitivní psychologie při svém převládajícím zaměření na studium kladných stránek života člověka vžádném případě nesnižuje význam negativních zkušeností, problémů anáročných životních situací. Vždy je třeba rozumět člověku aokolnostem jeho života vjeho komplexnosti arozmanitosti, vníž kladné stránky nabývají svého významu právě díkytěm „nežádoucím“ a„negativním“.

Jednou zhlavních myšlenek pozitivní psychologie azní vyplývajícího terapeutického přístupu je tedy předpoklad, že právě skrze cílenou orientaci na to, co je vživotě člověka zdravé, nosné afunkční, lze posílit mechanismy zvládání těch situací aúkolů, které jsou obtížné, konfliktní anáročné. Jinak řečeno: skrze rozpoznání apodporu silných stránek osobnosti člověka aorientaci na kladné aspekty jeho života lze podpořit schopnost zvládání obtížných situací azvýšit tak míru prožívaného štěstí aživotní úspěšnosti.

Jak již bylo zmíněno, pozitivní psychologie zastřešuje výzkumy ipraktické aplikace výsledků z oblasti studia kvality života aosobní pohody (well-being) apodrobně sevěnuje otázkám pozitivních emocí aoptimálního prožívání. Zkoumá kladné ažádoucí vlastnosti arysy osobnosti, výhody iúskalí pozitivního způsobu myšlení apo delší době znovu otevírá otázku dobrého charakteru amravnosti. Pozornost věnuje také faktorům pozitivně fungujících společenství ainstitucí.

Vnásledující kapitole si představíme významné poznatky zhlavních tematických okruhů současné pozitivní psychologie. Obsažení všech témat, kterým se nyní badatelé pozitivní psychologie teoreticky iempiricky věnují, by dalece přesáhlo rozměry této práce. Vybíráme proto především ta témata, okterých sedomníváme, že jsou důkladně zpracována, empiricky ověřena anabízejí užitečné možnosti využití vpraktickém životě.

Podotkněme, že jednotlivé tematické celky (pozitivní emoce, pozitivní způsob myšlení, pozitivně fungující vztahy aorganizace) netvoří oddělené okruhy. Naopak úzce spolu souvisejí, vzájemně se podmiňují ajsou organicky propojeny vpestrosti každodenního života.

2.1Různá pojetí osobní pohody aštěstí

Znáte někoho, kdo by nechtěl být vživotě šťastný? Někoho, kdo by vědomě acíleně dělal vše pro to, aby se mu nedařilo dobře abyl nespokojený? Předpokládám, že nikoli. Touha po štěstí– po klidu, vyrovnanosti, radosti, naplnění (jakkoli si je nazveme)–, je vlastní všem lidským bytostem.

Jak ale porozumět tomu, co přispívá našemu štěstí? Je možné štěstí, tu pověstnou „mušku jenom zlatou“, uchopit apodrobit vědeckému zkoumání, aniž by ztratilo něco ze své podstaty?

Z etymologického hlediska je české slovo „štěstí“ zřejmě praslovanského původu, kde slovo sъčęstьje znamenalo něco jako dobrý úděl (Rejzek, 2001). Slovník současné spisovné češtiny definuje heslo „štěstí“ jako ,,stav nebo pocit úplného uspokojení, blaha“, ,,zdar, úspěch“ nebo ,,příznivá shoda okolností“ (Slovník spisovné češtiny, 1998, s. 439). Aktuální vydání Velkého psychologického slovníku uvádí, že štěstí, je ,,pocit tělesného iduševního blaha bez tlaku neuspokojené potřeby; plnost bytí, charakterizované emocemi vrozsahu od spokojenosti až kintenzivní radosti“ (Hartl, Hartlová, 2010, s. 583).

Anglické happy je zřejmě odvozeno zislandského happ = šťastná náhoda nebo příležitost. Angličtina také vhodně rozlišuje mezi „be happy“– být šťastný– a„be lucky“– mít štěstí.

Zkusme si nejprve sami pro sebe říct, co pro každého znás znamená pocit štěstí. Pro někoho může být štěstí spojeno spřítomností milované osoby, pro jiného se zážitky zvydařené dovolené apro dalšího zase sprožitkem klidu azaujetí při četbě poutavé knihy. Iztoho důvodu, že si za „štěstí“ každý může dosadit poněkud odlišný obsah– což vzbuzuje dojem něčeho různorodého aobtížně měřitelného –, se donedávna vědecká psychologie studiem tohoto fenoménu příliš nezabývala.

Dalším důvodem, proč stálo cílené zkoumání štěstí dlouhou dobu mimo hlavní zájmy badatelů, je již dříve zmíněný převažující „medicínský model“ psychologie, vjehož centru pozornosti stála především snaha identifikovat poruchy, problémy akonflikty, porozumět jim anacházet cesty kjejich zmírnění auspokojivému vyřešení. Jako by štěstí pak již mělo přijít samo.

Jedním zpodnětů pro cílené zkoumání otázek lidského štěstí aspokojenosti bylo zjištění, že vpopulaciUSA se od roku 1960 do současnosti desetkrát zvýšila míra depresivity aprůměrný věk prvních příznaků deprese se snížil zdřívějších 29,5 na 14,5 roků. Nejedná se pouze oamerický trend. Ve VelkéBritánii se vroce 1957 považovalo za velmi šťastné 52 % lidí, avšak vroce 2005 to bylo 36 %– ato ipřesto, že se bohatství Britů za tu dobu ztrojnásobilo. Také zČíny přicházejí zjištění, že rychlý ekonomický rozvoj jde ruku vruce se zvyšujícím se počtem dospělých idětí, kteří zažívají úzkost adepresi (Ben-Shahar, 2007). Asituace unás? Ani vnaší zemi neodpovídá hospodářský růst, kněmuž došlo po roce 1989, adekvátnímu nárůstu životní spokojenosti obyvatel. Když se ohlédneme do minulosti, do sedmdesátých či padesátých let 20. století, do válečného období nebo ještě dále, nezbývá než konstatovat, že nikdy dříve nebyla vnaší vlasti lepší zdravotní péče, více možností studia apracovního uplatnění ašancí poznávat svět, než je tomu nyní. Apřesto lidé nejsou spokojení. Vkrádá se palčivá otázka: Proč, když je naše společnost rozvinutější abohatší, nejsme šťastnější?

Otázka to rozhodně není jednoduchá. Přesto se pokusíme na ni nalézt alespoň částečnou odpověď. Než se však plně ponoříme do úvah oštěstí, věnujme pozornost dvěma příbuzným pojmům: osobní pohodě (well-being) akvalitě života (quality of life). Studium faktorů, které přispívají ke šťastnému aspokojenému životu, se totiž vsoučasné době uskutečňuje právě vrámci výzkumu osobní pohody akvality života. Uněkterých autorů se setkáváme se ztotožňováním obou pojmů, avšak obvyklejší je jejich rozlišování. Podívejme se tedy nejprve stručně na to, co rozumíme širším pojmem „kvalita života“.

2.1.1 Kvalita života

Jaký život pokládáme za kvalitní? Před nedávnem jsem položila tuto otázku několika brněnským seniorům. Zajímalo mě, co lidé ve zralém věku kolem osmdesáti let rozumí kvalitou života:

- „Kvalita života, to je hlavně dobré zdraví. Musí být člověk spokojený, musí být vdobrém prostředí– ahlavně to zdraví, protože když není zdraví, není nic.“ (pan J. D., 81 let)

- „Kvalita života je hlavně zdraví, aby byl člověk zdráv, aby žil tak nějak užitečně. Abych měla někoho blízkého na popovídání si. Hlavní kvalita je rodina.“ (paní J. R., 78 let)

- „Pod kvalitou života si představím, že jsem se ráno probudil aže můžu večer spokojeně usnout. Vprůběhu dne jsem nikoho neurazil, vprůběhu dne jsem měl trošičku příležitost promluvit si stěmi nejlepšími přáteli, které mám, avprůběhu dne si taky vzpomenu na to, že mě třeba ani nic moc nebolelo.“ (pan A. P., 83 let)

Uvedené autentické odpovědi mimoděk reflektují současný přístup kvědeckému zkoumání kvality života, který oní uvažuje jako osložitém vícedimenzionálním fenoménu, jenž má svůj rozměr biologický, psychologický, sociální, ekonomický, kulturní ietický.

Kvalitu života můžeme definovat zrůzných úhlů. Podle Světové zdravotnické organizace WHO je kvalita života definována jako to, jak člověk vnímá svoji pozici vživotě vkontextu své kultury ahodnotového systému, přičemž se přihlíží kjeho cílům, očekáváním anormám (WHOQOL Group, 1995).

Světová zdravotnická organizace rozeznává šest základních aspektů kvality života: fyzickou stránku aúroveň samostatnosti (např. posouzení míry únavy, bolesti, mobility, závislosti na lékařské pomoci, schopnosti pracovat atp.), psychické zdraví aduchovní oblast (sebepojetí asebehodnocení, poměr negativního apozitivního prožívání, funkce myšlení, paměti aschopnost koncentrace, ale také osobní víra aspiritualita), sociální vztahy (osobní vztahy, intimní soužití, zdroje širší sociální opory apod.) aživotní prostředí (finanční zdroje, dostupnost zdravotnické asociální péče, podmínky domácího prostředí ivnějšího fyzikálního prostředí– klimatické podmínky, míra znečištění, hluku apod.). Rozpoznáváte tyto oblasti ve výše uvedených výpovědích našich seniorů?

O kvalitě života lze uvažovat vrůzných rovinách (Engel, Bergsma,1988, cit. dle Křivohlavý, 2002): vmakrorovině studujeme kvalitu života velkých společenských celků, například určité země, vtzv. mezorovině se zajímáme okvalitu životamalých sociálních skupin (žáků ve škole, pacientů na nemocničním oddělení). Třetí, osobní rovina již mapuje přímo život jednotlivce. Předmětem studia kvality života člověka může být jeho způsob prožívání amyšlení, jeho postoje, potřeby apřání, sebehodnocení, míra seberealizace adalší aspekty. Mohou to však být inegativní jevy, jako kupříkladu míra bolesti při nemoci, negativní prožívání vosobní krizi či životním traumatu.

Na kvalitu života můžeme nahlížet jak zhlediska subjektivního, tak objektivního. Zatímco objektivní dimenze kvality života odpovídají životním podmínkám daného člověka (zdravotnímu stavu, socioekonomickému statutu apod.), subjektivní stránku tvoří jeho osobní pohoda aživotní spokojenost. Pro posouzení kvality života daného člověka je důležité znát jeho hodnotový systém aočekávání ito, nakolik jsou jeho očekávání ve shodě se subjektivně hodnocenou životní realitou, tedy stím, jak jeho život skutečně probíhá. Pozitivní psychologie vtéto souvislosti zdůrazňuje význam hledání aporozumění těm faktorům, které přispívají kdobrému, smysluplnému životu a lidskému štěstí.

Otázkám měření kvality života se unás podrobně věnují ve svých pracích J. Křivohlavý (2002) aJ. Mareš (2006, 2007). Mezi tři základní skupiny metod měření kvality života patří metody objektivní (např. slovní hodnocení podle daných kritérií), subjektivní (rozhovor, popř. sebeposuzovací dotazník) asmíšené. Většina metod je konstruována pro dospělou populaci, avšak existují ikvantitativní akvalitativní metody pro zjišťování kvality života udětí adospívajících. Přehled těch vsoučasnosti nejužívanějších podává J.Mareš (2007). Kvalita života se však nezkoumá pouze uzdravé populace, ale zjišťuje se také uosob schronickým onemocněním– za všechny jmenujme alespoň unás probíhající dlouhodobé studie kvality života onkologicky nemocných dětí (Blatný akol., 2007; Blatný akol., 2011).

2.1.2 Osobní pohoda aštěstí

Kolikrát jsme slyšeli na otázku: „Jak se máš?“ lakonickou odpověď: „V pohodě.“? Pozastavme se na okamžik utoho, co nám vlastně tato odpověď říká. Co znamená být „vpohodě“? Že má dotazovaný dobrou náladu? Že ho zrovna nic nebolí? Anebo že dostal kvýplatě přidáno?

Podle Světové zdravotnické organizace (WHOQOL Group, 1995) je osobní pohoda chápána jako významná složka aukazatel kvality života. Vsoučasné době se při studiu osobní pohody uplatňují dva základní přístupy: eudaimonický ahédonický. Zatímco hédonický přístup je, stručně řečeno, orientován spíše na příjemné aradostné stránky života, eudaimonický přístup, nacházející své kořeny již uAristotela (2000), vyzdvihuje význam osobního rozvoje, seberealizace akonání dobrých skutků.

V současné době je vpozitivní psychologii používáno pro popis stavu, kdy je člověku dobře adaří se mu, několika příbuzných pojmů: pohoda (well-being), spokojenost (satisfaction), štěstí (happiness), psychologické bohatství (psychological wealth), optimální prospívání avzkvétání (flourishing)… Ikdyž je každý znich jejich autory vymezen aoperacionalizován poněkud odlišným způsobem, vpodstatě reflektují různé aspekty téhož.

Představme si nyní na následujících řádcích škálu moderních názorů na osobní pohodu aštěstí, které vjejich rozmanitosti zastřešuje pozitivní psychologie.

2.1.3 Osobní pohoda vpojetí E. Dienera

Klíčovou osobností pozitivní psychologie, která se výzkumem osobní pohody dlouhodobě zabývá, je Ed Diener. Tento významný americký psycholog pochází zKalifornie, kde také studoval, anejdelší část své kariéry strávil na univerzitě vIllinois. Výzkumu osobní pohody se intenzivně věnuje již od osmdesátých let 20. století amá za sebou bohatou výzkumnou apublikační činnost. Možná idíky podpoře své rodiny: jeho manželka Carol itři děti jsou všichni psychologové. Vposlední době Ed publikuje společně se svým synem Robertem Biswas-Dienerem, který se zabývá jak výzkumem, tak iaplikací pozitivní psychologie vkoučingu. Robert nejenže úspěšně kráčí ve šlépějích svého otce, ale vmnoha směrech je také sám průkopníkem. Je známý tím, že neprovádí psychologický výzkum pouze od stolu spočítačem, ale vyráží za sběrem dat do všech koutů zeměkoule. Podařilo se mu získat unikátní data od takových skupin populace, jako jsou inuitští eskymáci, příslušníci domorodých kmenů vAfrice či obyvatelé slumů indické Kalkaty. Významně tak přispěl kobohacení mezinárodní databáze údajů oosobní pohodě napříč kulturami acivilizacemi, za což si od kolegů zbranže vysloužil přiléhavou přezdívku „Indiana Jones pozitivní psychologie“.

Dříve, než se seznámíme sněkterými pozoruhodnými výsledky Robertova bádání, vraťme se ještě na chvíli kakademickým úvahám oosobní pohodě vpojetí jeho otce Eda Dienera.

Pojmem osobní pohoda (subjective well-being) rozumí E. Diener výsledek jak racionálního, tak emocionálního zhodnocení vlastního života. Negativní afektivita, pozitivní afektivita aživotní spokojenost jsou, jak se ukázalo, na sobě nezávislé proměnné (Diener, Lucas, Oishi, 2002).

Ve svých novějších publikacích (Diener, Biswas-Diener, 2008) pracuje Ed Diener častěji sširším pojmem „štěstí“ (happiness). Aktuálně do své koncepce osobní pohody doplňuje také pojem flourishing, jímž má na mysli doslova vzkvétání, všestranné optimální prospívání osobnosti.

Mezi složky konceptu pojetí osobní pohody (subjective well-being, SWB) řadí:

- subjektivní stav duševní pohody, zahrnující převahu pozitivních emocí (PA– positive affect) anižší poměr negativních emocí (NA– negative affect);

- kognitivní (racionální) zhodnocení spokojenosti se životem (LS– life satisfaction);

- zhodnocení spokojenosti vdůležitých oblastech života (F– flourishing, tj. míra spokojenosti se zdravím, vztahy, pracovním výkonem, využitím volného času, spokojenost se sebou sama apod.).

Zjednodušeně by se tedy Dienerova „rovnice osobní pohody“ dala zachytit jako:

SWB = PA – NA + LS + F.

Aby toho nebylo málo, operuje autorská dvojice badatelů voblasti well-beingu (Diener, Biswas-Diener, 2008) nově také stermínem duševního bohatství člověka (psychological wealth). Podle svých slov tímto konceptem značně přesahují dosavadní chápání osobní pohody.

Duševní bohatství, které je důležitým předpokladem štěstí, podle nich zahrnuje:

- životní spokojenost aštěstí;

- spiritualitu asmysluplný život;

- pozitivní postoj akladné emoce;

- láskyplné mezilidské vztahy;

- zapojení se do aktivit apracovních činností;

- hodnoty aživotní cíle, které vedou kjejich naplnění;

- fyzické amentální zdraví;

- materiální dostatek pro uspokojení našich potřeb.

Za pozornost stojí, že otec asyn Dienerovi (2008) vyzdvihují také procesuální stránku štěstí. Štěstí vjejich pojetí není chápáno jako jakýsi konečný cíl, žádoucí akladný emocionální stav, který vyplyne znaplnění tužeb adosažení příznivých životních podmínek aokolností. Tak jako se při cestě kobzoru nedostižný horizont neustále vzdaluje, ukazuje se, že ištěstí je třeba chápat nikoli jako pevný cíl, ale jako neustálý proces, jenž pramení ztakového způsobu prožívání života asvěta, který zahrnuje pozitivní postoje, smysl ispirituální rovinu. Skutečné vnitřní bohatství aštěstí do určité míry souvisí svnějšími podmínkami života, ale především snaším vnitřním postojem kněmu.

Druhým důležitým principem, na který autoři tohoto konceptu upozorňují, je skutečnost, že prožívané štěstí aspokojenost jsou prospěšné pro naše efektivní fungování. Štěstí tedy může být jak příčinou, tak inásledkem životní úspěšnosti aspokojenosti člověka. Jednoduše řečeno, když jsme pozitivně naladění, práce se nám daří– aztoho máme radost apocit uspokojení, jež nás povzbuzují kdalší aktivitě. Současné výzkumy pozitivní emocionality jasně ukazují, že kladné emoce pomáhají udržovat dobré vztahy, podporují kreativitu vmyšlení azájem onové činnosti (Diener, Biswas-Diener, 2008). Štěstí se tak stává nikoli cílem, ale spíše prostředkem, díky kterému dokážeme lépe dosahovat našich životních cílů, azároveň klíčovým předpokladem našeho duševního bohatství. Jako bychom vtomto pojetí zaslechli ozvěnu Spinozovy myšlenky: ,,Štěstí není odměna za naši ctnost, nýbrž je to ctnost sama.“ (Spinoza, 2004, s. 270).

2.1.4 Teorie sebeurčení

Již od sedmdesátých let 20. století se otázkou toho, co přispívá knaší spokojenosti, zabývá autorská dvojice Edwarda Deciho aRicharda Ryana (2002). Svůj přístup nazvali teorií sebeurčení (Self-Determination Theory) právě proto, že největší důraz kladou na vnitřní motivaci člověka, tedy na to, jak ačím určujeme svůj život. Obecně rozeznávají dva základní typy motivace: autonomie (stručně řečeno, chování na základě vlastní volby asvobodné vůle) akontroly (chování vynucené závazky, povinnostmi, normami). Podmínkou spokojeného života je podle autorů naplnění tří základních psychologických potřeb: kompetence („Mám na to.“), autonomie („Řídím se tím, co považuji za dobré adůležité.“) atzv. sociální začleněnosti („Vím, kam patřím.“).

Člověk svysokou mírou autonomní motivace, tedy ten, který se zapojuje do činností, protože jej samotného zajímají, baví apřipadají mu smysluplné, je ve svém životě (práci, studiu) nejen spokojenější, ale také kreativnější, flexibilnější, projevuje větší zájem aaktivitu, má lepší fyzické zdraví ikvalitu mezilidských vztahů (Deci, 2011). Významné uplatnění nachází teorie SDT voblasti výchovy, vzdělávání apracovní sféře.

2.1.5 Pojetí osobní pohody podle C. D. Ryffové

Jiní významní badatelé zoblasti pozitivní psychologie, Carol D. Ryffová aBurton Singer (2002), nabízejí vodpovědi na otázku, jaké jsou faktory podporující duševní pohodu (psychological well-being), hned šest základních dimenzí (tři znich úzce korespondují steorií SDT):

1.sebepřijetí– pozitivní postoj ksobě, znalost sebe sama apřijetí všech svých stránek, nejen těch dobrých, ale inežádoucích vlastností, srozumění svlastní minulostí;

2.osobní rozvoj– pocit nepřetržitého růstu arozvoje, otevřenost novým zkušenostem, realizace vlastního potenciálu, schopnost vidět ve svém chování změny klepšímu;

3.smysl života– pocit smysluplnosti současného idřívějšího života, schopnost klást si životní cíle, uvažovat osmyslu aúčelu života;

4.zvládání prostředí– pocit kompetence azvládnutelnosti svého prostředí, přehled otom, co se děje kolem, efektivní využívání příležitostí, schopnost zvolit či vytvořit si prostředí vhodné pro uspokojení svých potřeb adosažení hodnot;

5.autonomie– nezávislost asebeurčení, schopnost odolávat sociálním tlakům azachovat si svůj způsob myšlení ajednání, nezávislost na posuzování druhých;

6.pozitivní vztahy sdruhými lidmi– vřelé, uspokojující adůvěrné vztahy sdruhými lidmi, zájem oblaho druhých, schopnost empatie, intimity avzájemnosti ve vztazích.

O uvedených dimenzích se uvažuje nejen jako osložkách duševní pohody, ale jsou považovány také za její významné zdroje.

2.1.6 Koncept pozitivního mentálního zdraví C. Keyese

Doplňující akomplexní pohled na lidské štěstí aduševní zdraví nabízí známý americký sociolog apsycholog Corey Keyes (Keyes, Haidt, 2007), který pracuje stermínem flourishing, označujícím celkové úspěšné prospívání osobnosti.

Jeho přístup je vmnoha ohledech podobný pojetí štěstí autorů E. Dienera aR. Biswas-Dienera (2008). Termínem flourishing rozumí C. Keyes stav tzv. pozitivního mentálního zdraví člověka (positive mental health), který nejen že netrpí duševními poruchami, ale je převážně pozitivně emocionálně naladěn avykazuje úspěchy vosobní isociální sféře svého života.

K výše uvedeným dimenzím duševní pohody podle C. D. Ryffové aB. Singera (2002) tedy C. Keyes přidává ještě další dva aspekty– emocionální asociální pohodu:

1.Emocionální pohoda (emotional well-being): přítomnost pozitivních emocí, pocit štěstí aživotní spokojenost. Tvoří ji:

- pozitivní emoce– obvykle radostná, dobrá nálada, pocity klidu, vyrovnanosti, vitality;

- štěstí– pocit štěstí prožívaný vsoučasnosti nebo vuplynulých letech života, ato jak obecně, tak ivjednotlivých oblastech (zaměstnání, partnerství, vztahy);

- životní spokojenost– pocit spokojenosti vsoučasnosti, míra uspokojení zuplynulých let svého života, ato obecně ivjednotlivých oblastech.

2. Sociální pohoda (social well-being):

- sociální akceptace– kladný postoj klidem, uznání aakceptace druhých, ikdyž se někdy chovají nepochopitelně;

- sociální aktualizace– zájem ospolečenské dění, víra vdobrou společnost apotenciály pro její pozitivní rozvoj;

- sociální přínos– pocit vlastní hodnoty, která je přínosná pro společnost, ocenění vlastních aktivit ze strany společnosti;

- sociální soudržnost– zájem apéče odění ve společnosti, sociální svět je chápán jako srozumitelný, logický apředvídatelný;

- sociální integrace– bytí součástí společnosti, pocit podpory asounáležitosti, sdílení.

C. Keyes vypracoval metodu Mental Health Continuum Scale (Keyes, 2002), pomocí níž lze odhadnout míru optimálního prospívání daného člověka. O šťastném aúspěšném, tedy optimálně prospívajícím člověku můžeme dle Keyese (2010) hovořit vpřípadě, kdy vysoce skóruje alespoň vjedné ze tří škál emocionální pohody (pozitivní emoce, štěstí aživotní spokojenost) avšesti zjedenácti škál pozitivního fungování, zahrnujících psychologickou asociální pohodu (sebepřijetí, osobní rozvoj, smysluplnost, zvládání prostředí, autonomie, dobré mezilidské vztahy, sociální akceptace, sociální aktualizace, sociální přínos, sociální soudržnost asociální integrace).

Člověk svysokou mírou emocionální, psychologické asociální pohody má dostatek energie avitality, udržuje si blízké adůvěrné vztahy, pokračuje vprocesu seberozvoje aprožívá svůj život jako smysluplný aúčelný (Keyes, Haidt, 2007).

2.1.7 Od Opravdového štěstí kPERMA

Čelní představitel pozitivní psychologie Martin Seligman se netají tím, že osobou, která stála usamotného zrodu hnutí pozitivní psychologie, nebyl žádný věhlasný psycholog, ale jeho pětiletá dcerka Nikki. Byla to právě tahle malá rozumbrada, která vlétě roku 1995 zapředla se svým tátou při společné práci na zahradě rozhovor, jenž se stal pro M.Seligmana zásadní inspirací. Do té doby se totiž většinu své vědecké kariéry věnoval studiu deprese atzv. naučené bezmocnosti. Co mělo vNikkině povídání takovou sílu, že obrátilo pozornost jejího otce kúvahám opozitivních stránkách života? Nikki se svému tátovi svěřila, že od svých tří do pěti let byla pěkně ukňouraná, ale když jí bylo pět, tak se rozhodla, že už kňourat nebude. Aže to sice bylo těžké, ale zvládla to. Atak, když je táta pořád takový bručoun, tak že ion by stím mohl konečně něco udělat. Vté chvíli Seligman, vjádru spíše mrzoutského naladění, pochopil, že jeho rozmrzelost vrhá stín na rodinou pohodu, arozhodl se, že se také změní. Navíc si uvědomil, že dosavadní pojetí výchovy dětí, založené na kritice anápravě nedostatků, pro Nikki není potřeba, to přece zvládá sama. Spíše by bylo na místě posilovat její projevené silné stránky. Atak začal uvažovat otom, jak přesměrovat aobohatit dosavadní psychologii takovým způsobem, aby byla schopna nabídnout poznatky ainspiraci všem těm, kteří chtějí poznat své silné stránky, rozvíjet je pro dobro své ispolečnosti, zvýšit míru pozitivního prožívání analézt účelné naplnění svého života. Ztěchto úvah se zrodila pozitivní psychologie, věda nejen oštěstí, ale celkově oživotě, který stojí za to žít.

Ve své zásadní publikaci Authentic Happiness (unás vyšla vroce 2003 podnázvem Opravdové štěstí) se tedy M. Seligman nejen dělí oosobní zkušenosti, ale představuje isvé pojetí lidského štěstí. Štěstí opravdového, trvalejšího, které odlišuje od prchavého apomíjivého smyslového potěšení.

V konceptu „opravdového štěstí“ rozeznává Seligman tři zásadní komponenty: pozitivní emoce, aktivní zaujetí asmysluplnost.

1.První úroveň lidského štěstí souvisí sprožíváním pozitivních emocí: radosti, lásky, vděčnosti, naděje apod. Tyto emoce přispívají ktomu, že vnímáme svůj život jako příjemný apohodlný (pleasant life). Emoce aprožitky jsou však nestálé aprchavé, aproto pouhá snaha ozvýšení frekvence aintenzity příjemných emocí kdlouhodobému štěstí nevede.

2.Druhou úrovní Seligmanovy koncepce opravdového štěstí je štěstí, které plyne znašich aktivit aživotní angažovanosti (engaged life). Je to štěstí, které zažíváme, když jsme plně ponořeni do práce, koníčků nebo jiných volnočasových aktivit, ale také když plně prožíváme blízké mezilidské vztahy.

3.Třetí úroveň lidského štěstí souvisí snalezeným smyslem, který je základem smysluplného života (meaningful life). Podle autora této koncepce lze smysl realizovat zejména tehdy, když rozpoznáme svoje silné stránky apřednosti avyužíváme je vtakových aktivitách, jež nevedou pouze kuspokojení našich vlastních potřeb, ale znamenají určitý přínos pro druhé lidi nebo celou společnost.

Z původně širokého až bezbřehého pojmu „štěstí“ se tedy vylouply tři hlavní oblasti, které můžeme nezávisle na sobě měřit, můžeme je podporovat cílenými intervencemi aprogramy ajejich efektivitu zpětně ověřovat. Nutno podotknout, že klíčem k„opravdovému štěstí“ není snaha omaximální zvýšení míry štěstí ve všech úrovních, ale spíše dosažení vzájemné vyrovnanosti aharmonie jednotlivých složek.

I když se zOpravdového štěstí stal mnohokrát citovaný celosvětový bestseller, jeho autor ve svém myšlenkovém vývoji rozhodně neustrnul. Po deseti letech vydává vroce 2011 Seligman další knihu snázvem Flourish (Rozkvět) ana jejích stránkách otevřeně přiznává, že svůj třísložkový koncept opravdového štěstí již považuje za překonaný. Odklání se od poněkud problematického pojmu „štěstí“ avrací se kširšímu označení „duševní pohoda“ (voriginále well-being). Pro jeho komplexní uchopení zavádí akronym PERMA složený zpočátečních písmen anglických slov: Positive Emotion (pozitivní emocionalita), Engagement (angažované zaujetí), Positive Relationships (kladné mezilidské vztahy), Meaning (smysl) aAccomplishment (úspěšný výkon).

Důvodů, které M. Seligmana vedly ke změně náhledu na otázky lidského štěstí, je hned několik: za prvé si plně uvědomil, že užívání pojmu „štěstí“ je skutečně zavádějící, neboť je až příliš svázán spozitivním prožíváním, prožitky radosti aveselí. Ikdyž jsou pozitivní emoce velice důležitou složkou lidské pohody, zdaleka naše štěstí nestojí pouze na nich.

Dalším nedostatkem původní teorie opravdového štěstí, ke kterému se Seligman otevřeně přiznává, je nadhodnocení významu metod měřících spokojenost se životem. Bylo totiž zjištěno, že naše hodnocení celkové životní spokojenosti výrazně ovlivňuje to, jak se cítíme právě nyní, ato až ze 70 %! Izde se tedy projevilo nežádoucí zkreslení racionálního zhodnocení životní spokojenosti vlivem aktuálního prožívání. Stouto chybou měření tak byli „do jednoho pytle“ stěmi „nespokojenými“ mnohdy zahrnuti ilidé, kteří prožívali vyšší míru aktivního zaujetí prací nebo považovali svůj život za smysluplný, jen se zkrátka utoho až tak moc nenasmáli. Přesto byli oproti těm „veselým“ mylně pokládáni za méně spokojené.

Třetí námitka, kterou vznáší Seligman sám proti sobě, se týká toho, že vpůvodní teorii opravdového štěstí nebyly zastoupeny další cenné aspekty optimálního fungování člověka, kterými jsou kladné mezilidské vztahy adosažení úspěšného výkonu.

Ve snaze vyvést vědu oštěstí ze slepé uličky navrhnul M. Seligman (2011) rozšířenou teorii duševní pohody, jejímž klíčovým pojmem se stává termín flourishing, optimální prospívání (viz tab. 1).

Tab. 1 Rozdíly mezi teorií opravdového štěstí arozšířenou teorií duševní pohody (Seligman, 2011, s. 12)

Teorie opravdového štěstí

Teorie duševní pohody

Ústřední téma:

štěstí

osobní pohoda

Měří se:

životní spokojenost

pozitivní emoce, zaujetí,

smysluplnost, poziti vní vztahy, úspěšný výkon

Cíl:

zvýšit spokojenost se životem

zvýšit míru optimálního prospívání skrze zvýšení míry pozitivního prožívání, angažovaného zaujetí, smysluplnosti, pozitivních mezilidských vztahů aúspěšného výkonu

Hlavním rozdílem je, že vpůvodní jednodimenzionální teorii opravdového štěstí se jednalo opokus uchopit avysvětlit lidské štěstí jako reálný, přímo měřitelný jev, úzce související súrovní životní spokojenosti. Vjeho rámci byly osoby, které vypovídaly onejvyšší míře pozitivního prožívání, zaujetí asmysluplnosti, považovány za nejšťastnější anejspokojenější. Vnově předkládané teorii duševní pohody je však hlavní předmět studia pokládán nikoli za reálnou „věc“, ale za teoretický konstrukt[8], který je potřeba přesně definovat. Pro názorný příklad můžeme sáhnout kmeteorologii, kde je takovým konstruktem počasí. Počasí není samo osobě reálnou věcí, ale je tvořeno souborem elementů (teplota, tlak, vlhkost, rychlost větru…), znichž každý tvoří jeho nedílnou součást akaždý je měřen specifickými přístroji ametodami. Teprve díky propojení jednotlivých údajů můžeme získat spolehlivou předpověď, zda nás čeká slunečný den, nebo otevřeme deštníky.

Podobně je tomu tedy ivSeligmanově komplexním přístupu kduševní pohodě. Každá zjejích složek hraje významnou roli, avšak žádná znich sama osobě nevysvětluje anepredikuje celkovou úroveň psychické pohody. Na ni můžeme usuzovat teprve vpřípadě, že víme, sjakou frekvencí aintenzitou prožívá daný člověk pozitivní emoce, nakolik vnímá smysluplnost své existence, zda je aktivně zaujatý pracovními činnostmi nebo volnočasovými aktivitami, jestli udržuje kvalitní mezilidské vztahy adosahuje úspěchů ve své práci nebo studiu.

M. Seligman nevybral pět elementů svého nového pojetí duševní pohody náhodně. Každý znich musel splňovat tři podmínky: přispívat duševní pohodě, být sám osobě hodnotným cílem lidského snažení abýt definován aměřen nezávisle na ostatních složkách. Každá ze součástí Seligmanova konceptu PERMA, jenž byl představen jako hlavní předmět studia pozitivní psychologie, těmto podmínkám vyhovuje akaždá znich je vtěsném propojení skonceptem silných stránek charakteru, oněmž bude na stránkách této knihy ještě podrobněji pojednáno.

Zatímco cílem teorie opravdového štěstí bylo zvýšit míru štěstí (happiness), cílem nového konceptu duševní pohody je podpořit optimální prospívání (flourishing).

2.1.8 Optimální prospívání– flourishing

Co je vlastně přesně míněno optimálním prospíváním, vzkvétáním osobnosti jednotlivce icelé společnosti?

Nezapomeňme, že pozitivní psychologie je věda poměrně mladá amnoho termínů apojmů ještě prochází procesem přesnějšího vymezování adefinování. Ani ohledně definice flourishing zatím nepanuje mezi odborníky všeobecná shoda. Na předchozích stránkách jsme se stímto– různým způsobem uchopeným– termínem již setkali vpracích Eda Dienera (Diener, Biswas-Diener, 2008), Coreyho Keyese (Keyes, Haidt, 2007) iMartina Seligmana (2011).

Další nosné pojetí konceptu flourishing přinášejí F. Huppertová aT. So (2009) zWell-being institutu na univerzitě vCambridgi. Ve shodě sC. Keysem považují optimální prospívání za jeden pól kontinua mentálního zdraví, na jehož opačném konci jsou běžné duševní poruchy (obr. 1).

Obr. 1 Křivka kontinua mentálního zdraví (Huppert, So, 2009, s. 2)

Autoři konceptu vyšli zpopisů symptomů deprese aúzkosti uvedených vDiagnosticko-statistickém manuálu duševních onemocnění asnažili se naformulovat jejich protiklady. Ty potom doplnili ještě odalší důležité aspekty optimálního prospívání.

Výsledné pojetí flourishing tedy vypadá následovně (tab. 2):

Tab. 2 Kritéria optimálního prospívání (flourishing) podle F. Huppertové aT. Soa (2009, s. 2)

Klíčová kritéria

Vedlejší kritéria

Pozitivní emoce

Sebeúcta

Zaujetí azájem

Optimismus

Smysl aúčel

Psychická odolnost (resilience)

Vitalita

Sebeurčení

Pozitivní vztahy sdruhými

Člověk, který optimálně prospívá, splňuje podle F. Huppertové aT. Soa všechna tři klíčová kritéria (vnichž rozpoznáváme složky Seligmanovy teorie opravdového štěstí) aalespoň tři ze šesti tzv. vedlejších kritérií.

Autoři F. Huppertová aT. So (2009) ověřili tuto metodu vrozsáhlé studii, do které bylo zapojeno více než čtyřicet tři tisíc dospělých respondentů zdvaceti tří států Evropy. Bohužel, Česká republika patřila mezi několik málo evropských zemí, které do tohoto výzkumu nebyly zahrnuty. Analýza dat přinesla zajímavé výsledky: nejvyšší procentuální zastoupení optimálně prospívajících obyvatel bylo zjištěno vDánsku (33 %), na druhém místě se umístilo Švýcarsko (27 %) následováno Finskem aNorskem (25 %). Další státy západní ajižní Evropy (Irsko, Rakousko, Kypr, Švédsko, Velká Británie aŠpanělsko) se mohou chlubit 15 až 25 % optimálně prospívajících obyvatel, na hodnotách mezi 10 až 15 % se pohybují Belgie, Nizozemí, Slovinsko, Polsko, Estonsko aNěmecko. Peloton uzavírají s5 až 10 % Francie, Maďarsko, Ukrajina, Slovensko (7 %), Bulharsko, Portugalsko ajako poslední Rusko.

Autoři studie se zaměřili také na zmapování možných souvislostí sdemografickými, ekonomickými ajinými faktory. Ikdyž se ve sledovaných charakteristikách projevují mezi jednotlivými státy určité rozdíly, obecně lze zvýsledků vyčíst, že míra optimálního prospívání úměrně roste súrovní vzdělání avýškou příjmů, zdravotním stavem aživotem vmanželství (vporovnání srozvodem či ovdověním).

Dalším cílem výzkumu bylo lépe porozumět vzájemným souvislostem životní spokojenosti aoptimálního prospívání. Bylo zjištěno, že mezi oběma proměnnými existuje středně silný kladný vztah. Zatímco 12,2 % dotazovaných osob zcelého evropského výzkumného souboru splnilo kritéria optimálního prospívání, vysokou míru životní spokojenosti vykazovalo 17,7 % znich. Pouze 7,2 % zkoumaných Evropanů je velmi spokojených vživotě azároveň optimálně prospívají, tedy daří se jim výborně ve většinědůležitých aspektů života. Zjištění, že třetina prospívajících lidí není nijak zvlášť spokojena se svým životem apolovina ztěch, kteří jsou velmi spokojeni se životem, nesplňuje kritéria pro flourishing, jednoznačně podporuje opodstatněnost Seligmanova názorového posunu: životní spokojenost aoptimální prospívání jsou skutečně odlišné koncepty štěstí, které nelze ztotožňovat.

2.1.9 Štěstí ve východní filozofii

„Věřím, že pravým cílem našeho života je hledání štěstí. To je jasné. Ať už jsme věřící nebo ne, ať vyznáváme to či ono náboženství, všichni hledáme vživotě něco lepšího. Skutečně si myslím, že hlavním motivem našeho života je hledání štěstí.“ (dalajlama, Cutler, 1999, s. 19)

Na Světovém kongresu pozitivní psychologie, který se vlétě 2011 konal vamerické Philadelphii, se ke mně po jedné zpoutavých přednášek onejnovějších výsledcích výzkumů mozkové aktivity uosob praktikujících meditaci soucitu přitočila mladá kolegyně zIndie. „Pozitivní psychologie“, povídá, „to je vlastně indická psychologie. Štěstí, soucit, meditace, spiritualita– to my Indové máme pod kůží už dávno!“ Svým způsobem měla pravdu. To, sčím mají celé generace příslušníků východních národů osobní zkušenost, co je neoddělitelnou součástí jejich životní zkušenosti, to západní psychologie postupně objevuje až nyní. Na této objevitelské cestě kobjevenému však ssebou západní věda přináší cenné výdobytky: ověřené vědecko-výzkumné postupy, nejmodernější přístrojovou techniku, spolehlivé metody analýzy dat. O pozoruhodných výsledcích zkoumání, které vzešly ztéto západovýchodní spolupráce, bude podrobněji pojednáno vkapitole věnované výzkumům pozitivních emocí avlivu meditace na lidské štěstí.

U zrodu vědeckého zkoumání mozkové aktivity meditujících osob stál tibetský duchovní vůdce arespektovaná osobnost současného kulturně-politického světa, Jeho Svatost čtrnáctý dalajlama, známý svou zvídavostí aotevřeností vůči vědeckému pokroku rozšiřujícímu hranice lidského poznání. Vdevadesátých letech byl přítomen prvním pokusům amerického psychologa aneurovědce Richarda Davidsona, při nichž badatel umístil zkoumané osobě na hlavu snímače mozkové aktivity apožádal ji, aby pohnula prsty na ruce. Při pohybu ruky se na obrazovce připojeného monitoru rozsvítily oblasti mozku odpovědné za tuto motorickou reakci. Dalajlama požádal, zda by do pokusu mohl zasáhnout, ase svolením badatelů dal zkoumané osobě instrukci, ať si jen představí, že hýbe rukou. Opět se vpříslušných oblastech zobrazila zvýšená mozková aktivita zkoumané osoby. Tyto pokusy odstartovaly dlouhodobou spolupráci týmu R. Davidsona sdalajlamou askupinou buddhistických mnichů vindické Dharamsale.

V uvažování oštěstí lze mezi přístupem pozitivní psychologie avýchodními filozofiemi skutečně objevit několik významných paralel. Mnohé znich můžeme nalézt ivknize Cesta ke štěstí aneb Průvodce dobrým životem, kterou napsal dalajlama společně samerickým psychiatrem aneurologem Howardem Cutlerem (dalajlama, Cutler, 1999) anebo vKnize oštěstí M. Ricarda (2008).

Z hlediska východních přístupů se opravdové štěstí týká jak mysli, tak srdce– našeho způsobu myšlení iprožívání. Štěstí je chápáno především jako stav mysli, který lze tréninkem kultivovat audržovat. Štěstí však není totéž, co potěšení aslast, neboť ty jsou založené především na uspokojení fyzických potřeb (potěšení zjídla, sexuální prožitek), atudíž iznačně nestabilní apomíjivé.

Vbuddhismu je trvalejší štěstí chápáno jako proces avýsledek ctnostného anesobeckého života. Zatímco mezi zdroje štěstí aspokojenosti západního člověka patří typicky dobré zdraví, dostatečné materiální zabezpečení, kladné mezilidské vztahy auspokojivé zaměstnání, vbuddhistické tradici závisí štěstí více na duševním rozpoložení člověka než na vnějších událostech apodmínkách prostředí. Můžeme strávit léto vluxusním apartmánu na Bahamách nebo vchatce utřeboňského rybníka, ale otom, jak tuto zkušenost budeme prožívat, jak moc tam budeme šťastní, vždy rozhoduje náš postoj astav mysli.

Jak ale dosáhnout kýženého mentálního nastavení, klidné, otevřené avlídné mysli? Meditační techniky nejsou samospasitelné. Je třeba začít nastolením vnitřní kázně, díky níž pak můžeme postupně transformovat svoje postoje, názory apřístup kživotu. Na životních křižovatkách pak nabývají významu správná rozhodnutí, pro něž je potřeba naučit se nejprve rozlišovat avolit mezi hlubším štěstím apomíjivým potěšením.

Podle dalajlamy (1999) je šťastný ten, kdo je vnitřně bohatý. Takové bohatství vyvěrá zlidské vřelosti avlídnosti, rozvíjí pozitivní duševní stavy, jako jsou laskavost asoucit, apodporuje tělesné ipsychické zdraví. Kultivace vnitřních kvalit (jazykem moderní pozitivní psychologie řečeno: charakterových předností) je nejen cenná sama osobě, ale může také posloužit jako záchranný pás vpřípadě, že člověk ztratí materiální bohatství nebo postavení, na němž si zakládal.

Pro příklad nemusíme chodit daleko od běžné zkušenosti: Když ze školy odejde do penze vyučující, který byl pro svou povahu azpůsob komunikace se žáky neoblíbený, kolik studentů si na něj vzpomene svánočním přáním, kdo jej pozve na třídní sraz po letech? Ajak moc je to jiné, když byl učitel užáků akolegů pro svou lidskost, spravedlnost asmysl pro humor oblíbený? Jsou to právě naše vnitřní kvality, nastavení mysli, díky nimž nás druzí lidé podrží aocení, když ztratíme výhody arespekt plynoucí zmajetkového zázemí či postavení.

Jiným zajímavým souvislostem apodobnostem vpřístupu ke štěstí upozitivní psychologie avýchodních filozofií bude věnován prostor vdalších částech knihy.

2.1.10 Výzkum osobní pohody unás

Pojednání orůzných přístupech kosobní pohodě uzavřeme stručným přehledem výzkumů, které na tato či příbuzná témata byly realizovány vČeské republice.

Dobrou zprávou je, že unás existuje poměrně dlouhá tradice teoretického iempirického zkoumání životní spokojenosti aosobní pohody. Znašich autorů se problematikou osobní pohody (well-beingu) dlouhodobě zabývají V. Kebza aI. Šolcová (2003), podle nichž je subjektivní pocit osobní pohody tvořen především čtyřmi složkami: psychickou osobní pohodou (pozitivní anegativní afektivita, životní spokojenost, přítomnost nebo absence psychosomatických symptomů), sebeúctou (self-esteem), vědomím vlastní účinnosti (self-efficacy) aosobním zvládáním (personal mastery).

Kromě studií zaměřených na studium osobní pohody učeských vysokoškoláků (Šolcová, Kebza, 2009) máme kdispozici izajímavé údaje omíře štěstí udětí adospělých vČeské republice zobdobí konce devadesátých let 20. století (Mareš, 2001).

Subjektivní životní spokojenost urůzných věkových skupin respondentů studoval také J. Lašek (2004), zatímco N. Schusterová (2007) podrobněji zkoumala vztah subjektivní pohody, hodnot acílů. Sledováním různých faktorů ovlivňujících spokojenost se životem, jako jsou socioekonomický status, životní standard, hodnotová apolitická orientace nebo životní události apracovní stres, se výzkumně zabýval K. Hnilica (2004, 2005, 2006). Důležité téma předpokladů zdraví aživotní spokojenosti zkoumaly J. Dosedlová aZ.Slováčková (2008).

Ze sociologického úhlu pohledu se otázkám životní spokojenosti aštěstí věnuje také D. Hamplová (2006).

2.1.11 Škála optimálního prospívání

(Psychological Flourishing Scale, Diener, Biswas-Diener, 2008, s. 240)

6– souhlasím

Shrnutí

Table of Contents

Věnování

Předmluva

1. Úvod do pozitivní psychologie

1.1 Pozitivní psychologie – historický a filozofický kontext

1.2 Vývoj pozitivní psychologie ve světě

1.3 Pozitivní psychologie v ČR

1.4 Výuka pozitivní psychologie

2. Základní témata pozitivní psychologie

2.1 Různá pojetí osobní pohody a štěstí

2.1.1 Kvalita života

2.1.2 Osobní pohoda a štěstí

2.1.3 Osobní pohoda v pojetí E. Dienera

2.1.4 Teorie sebeurčení

2.1.5 Pojetí osobní pohody podle C. D. Ryffové

2.1.6 Koncept pozitivního mentálního zdraví C. Keyese

2.1.7 Od Opravdového štěstí k PERMA

2.1.8 Optimální prospívání – flourishing

2.1.9 Štěstí ve východní filozofii

2.1.10 Výzkum osobní pohody u nás

2.1.11 Škála optimálního prospívání