Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Lenka Holá, Ph.D.

Mediace v teorii a praxi

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4433. publikaci

Recenzovali:
prof. JUDr. Milana Hrušáková, CSc.
doc. PhDr. Zbyněk Vybíral, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Hana Vařáková
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a realizace obálky Michal Němec
Počet stran 272
Vydání 1., 2011
Dotisk 2012

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2011
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-3134-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7537-1 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8064-1 (ve formátu EPUB)

Věnováno památce Kubíka

Úvod

Mediace je metodou řešení mezilidských konfliktů, při níž neutrální kvalifikovaná osoba – mediátor – pomáhá účastníkům konfliktu ve vzájemné komunikaci a dorozumění. Jejím cílem je dosažení spokojenosti s výsledkem i průběhem řešení tohoto konfliktu. Je to komunikační metoda, která využívá poznatků různých vědních disciplín, zejména sociální psychologie, sociologie a práva, obecnější teoretické ukotvení má ve filozofii. Hranice těchto disciplín překračuje a vzájemně je propojuje. Kořeny mediace sahají daleko do historie, jako metoda řešení konfliktů má ve světě asi čtyřicetiletou tradici. K nám se dostala na počátku devadesátých let 20. století.

V této knize podávám výklad, jak vztahům a procesům v mediaci porozumět, ukazuji možnosti, jak mediaci provádět. Opírám se o poznatky z naší i zahraniční literatury, které jsou v této době již velmi dobře dostupné, o zkušenosti z práce jiných a také o vlastní mnohaletou praxi v mediaci v trestním řízení i civilních sporech.

Při zpracování využívám revidovaný materiál ze své předchozí publikace Mediace. Způsob řešení mezilidských konfliktů (Grada, 2003). Knihu rozšiřuji o nová, především do praxe zaměřená témata, která považuji za aktuální a potřebná. Kromě teoretických pojednání a praktických zkušeností jsou uvedeny rovněž výsledky četných zahraničních výzkumů.

První část publikace jsem nazvala Mediace v teorii. Objasňuji v ní teoretické zdroje mediace, její základní principy, pojetí, charakteristiky mediačních vztahů a procesů. Samostatnou kapitolu tvoří pojednání o etice řešení konfliktů.

Druhá část – Mediace v praxi – je zaměřena na praktické využívání mediace v různých oblastech společenské praxe. Samostatně pak zpracovávám tři z nich: mediaci rodinnou, mezi vrstevníky (tzv. peer mediaci) a obchodní mediaci. Z hlediska možností rozvoje mediace a hodnot společnosti je považuji za klíčové. V tomto smyslu také mediaci v trestní justici, které jsem se více věnovala v první knize, a také o ní pojednávají samostatné publikace jiných autorů (Štern, Doubravová, Ouředníčková, 2010). Přestože naznačuji strukturu knihy, s rozdělováním témat do kapitol jsem měla asi největší těžkosti. Bylo velmi obtížné něco tak konzistentního a vzájemně provázaného rozdělovat a analyzovat. Tím spíše, že jako mediátorka dělám pravý opak.

Na závěr většiny „praktických“ kapitol věnuji pozornost vývoji a situaci v České republice. Jde o stručné shrnutí. Důkladnější zmapování aktuální situace, stejně jako činnost konkrétních organizací na poli mediace považuji za vhodnější zpracovat formou časopiseckých článků a studentských vědeckých prací.

Od napsání první knihy došlo u nás v mediační praxi k výraznému rozvoji. Vzrostl o ni zájem mezi odborníky, zejména právníky a sociálními pracovníky. Mediace se více diferencuje ve svém pojetí i přístupech. Větší různorodost dává širší paletu nabídky klientům, naopak s sebou nese rizika napětí v profesi. V přiměřené míře je i toto napětí zdrojem dynamiky a rozvoje. Uplatňování mediace v praxi a akceptace komunitou, to je pravděpodobně nikdy nekončící proces a bohatá studnice podnětů pro další zkoumání. Studium literatury i vlastní zkušenosti mě ale naučily, že na všechny položené otázky neexistuje jediná správná odpověď, jediné doporučení, jak správně mediaci provádět, co má mediátor dělat, jak postupovat. Existuje řada alternativních cest. To však neznamená, že jednání mediátora může být libovolné. Má-li být mediátor mediátorem, musí vědět, co dělá, proč to dělá, co uvádí do pohybu a jaké může očekávat důsledky.

Na závěr chci poděkovat všem, s jejichž přispěním mohla tato kniha vzniknout. Velmi si toho vážím.

V Doubravici, leden 2011

Lenka Holá

Mediace v teorii

1. Historie mediace

Ve společnostech, ve kterých dominovalo přesvědčení o ovládání světa mimozemskými silami, přecházel úkol pomoci jiným na bedra duchovních, šamanů a kouzelníků. Ti za svůj úkol považovali zprostředkování kontaktu mezi těmito silami a člověkem potřebným pomoci. Pomáhající se snažil dešifrovat znamení posílaná mimozemskými silami a předat informace v nich obsažené. Měly vymezit směr pozitivních změn u potřebného. Situace se časem měnila. Spolu s rozvojem medicíny a výzkumy nervové soustavy člověka se stále častěji poruchy chování, strach, agrese, nejistota a bezradnost spojovaly s poruchami nervového systému individua a pomoc se svěřovala lékařům, zvláště psychiatrům.

Avšak od dob S. Freuda je pozorován nárůst kritiky objasňování poruch vývoje a funkcí člověka jedině na biologické bázi. Pro pochopení potřeb stále se zvětšujícího počtu osob potřebujících pomoc se začalo využívat filozofie, psychologie, pedagogiky či sociologie. Tím se začaly akty pomoci hlouběji, interdisciplinárně analyzovat. Díky tomu se pomoc, nejen odborná, ale i každodenní laická, stala předmětem samostatných vědeckých studií (Kargulowa, 1996). V nich se poslední dobou směřuje k „… osvobození se od patosu, od paternalistické filozofie směřující k předmětnému chápání osob vyžadujících pomoc a místo toho se buduje pocit jednoty, který je založen na pochopení souvislostí osudů všech lidí“ (Otrebska-Popiolek, 1989, s. 7).

1.1 Kořeny mediace

Mediace jako přístup, idea řešení konfliktů za pomoci třetí nezávislé strany existuje v řadě společenství již po staletí. Mnohé nasvědčuje tomu, že postupy blízké mediaci jsou starší než lidstvo samo, protože velmi podobné chování bylo popsáno i u některých primátů.

Mediace jako přístup k řešení konfliktu má své kořeny ve starověku. Byla používána dlouhou dobu v tradičních společnostech k řešení sporů uvnitř systému komunit a příbuzenství. Doklady o tom získáme z děl tehdejších významných myslitelů. Na základě jejich studia historici předpokládají, že mimosoudní řešení sporů, téměř totožné s dnešní mediací, se využívalo v obchodních sporech již u Féničanů nebo v babylonské říši. Mediace se uplatňovala v antickém Řecku (postup nazývali proxenetas). Zde se občané v občanských sporech zpravidla obraceli nikoli na soud, ale na rozhodce. Rozhodčí řízení má některé společné prvky s mediací. Lze ho tedy z historického hlediska chápat nejen jako samostatnou formu řešení, ale i jako předstupeň vývoje mediace. Na rozhraní 5. a 4. století př. n. l. bylo zavedeno obligatorní (povinné) rozhodčí řízení. Každý občan starší 60 let byl pod ztrátou cti povinen přijmout funkci státem autorizovaného rozhodce. Jeho rozhodnutí musely strany vyčkat. Z jeho výroku bylo možné odvolání k héliaie (lidovému soudu), která se civilními věcmi zabývala pouze v odvolací instanci. Vedle toho mohly strany i nadále využít služeb soukromého rozhodce.

Mediace byla využívána také v nástupnické kultuře římské. Římské právo využívalo služeb mediátora od dob Justiniána a nazývalo ho internuncius, medium, intercessor, philantropus, interpolator, conciliator, interlocutor, interpres a nakonec mediator.

Brown (in: Folberg, Taylor, 1984) považuje za ideové východisko mediace starověkou Čínu. Odvolává se na učení Konfucia, v němž dominuje otázka harmonie soužití. Z pohledu Konfuciova učení konfrontace a jednostranná řešení vedou k rozpadu vztahů. Jsou upřednostňovány multilaterálně akceptovatelné postupy, které jediné jsou považovány za perspektivní. V té samé publikaci autoři citují Hendersona, který tvrdí, že konciliace (smiřování) a mediace mají bohatou historii nejen v Číně, ale i v Japonsku. V tradičních komunitách těchto kultur se od vůdčí osobnosti vesnické komunity očekávalo, že bude způsobilá pomoci členům komunity najít při řešení sporů oboustranně (všestranně) přijatelnou dohodu. Jiní autoři, např. Schimazu, Vroom, Fosset, Wakefield, Haley (in: Folberg, Taylor, 1984) zdůvodňují společensko-historickou preferenci mediace v těchto kulturách také nízkým počtem soudních sporů. Na druhé straně ale upozorňují, že tuto situaci ovlivňuje i současná složitá soudní procedura (především v Japonsku).

Kořeny mediace nacházíme ve středověku při řešení trestných činů (Zahnaš, 2001). Způsoby řešení sporů týkajících se viny a trestu a urovnání konfliktu mezi poškozeným a obviněným, spojené mj. i s fenoménem smírčích křížů, mají v Evropě velmi starou tradici. Někdy kolem roku 1300 byly postupně začleňovány do tehdejšího trestního práva. Toto nově uplatňované právo na rozdíl od původního, prostšího, které za smrt oběti vyžadovalo smrt pachatele, se již hlouběji zabývalo i aspekty vycházejícími z lidské psychiky. Důkladněji se věnovalo příčinám trestného činu (nejčastěji vraždy), bralo v úvahu okolnosti jeho spáchání, zejména spáchání vraždy v afektu. Uplatňování tohoto trestního práva přetrvalo až do 16. století. Navenek je prezentované především smírčími kříži. Zjednodušeně řečeno, toto nové středověké právo stanovilo, že vrah poté, co byl usvědčen, nemusel být vždy popraven. Do popředí se dostávala snaha vyřešit jeho provinění jiným, pro něj, pozůstalé i společnost optimálnějším způsobem. Většinou byl zavázán k pokrytí nákladů pohřbu oběti, soudních výloh (v některých případech i v průběhu soudu vypitého piva) a také ke složení patřičné sumy na výživu a výchovu pozůstalých dětí oběti. Rodině oběti musel rovněž poukázat jako výraz pokání dohodnutou finanční částku – tzv. hlavné (tedy ekvivalent za hlavu zabitého) – a další materiální požitky. Při společném jednání o podmínkách uzavírané vzájemné dohody mezi poškozenou stranou a pachatelem (tedy účastníky konfliktu) bylo dbáno na to, aby se obě strany smířily a zavázaly se dále již neusilovat o pomstu. Pachatel byl na místě vraždy povinen postavit vlastnoručně vytesaný kamenný kříž nebo kapličku jako výraz pokání, na paměť a výstrahu současníkům i příštím pokolením. Kamenný kříž představoval upomínku na tragickou událost, byl dokladem pokání a smíření s bohem i pozůstalými.

Je tedy třeba říci, že středověké procesy se značně odlišovaly od soudních procesů, jak je známe dnes. Byly spíše jakousi soukromou nebo soukromě-církevní smírčí dohodou uzavíranou zúčastněnými stranami konfliktu, za přítomnosti a pod patronátem významných světských i církevních osobností a také představitelů místní komunity, např. měšťanů nebo představitelů obce, kmetů, obecních starších. Pro takto uzavírané smírčí smlouvy se vžil název compositio.

V kronice města Brna najdeme u data 2. února 1600 zápis, v němž se uvádí, že Grieg Schuebart, syn místního sedláře, zabil čeledína Paula Jandu. Stalo se tak u městské brány a vražedným nástrojem byl kuchyňský nůž. Za tento čin musel otec pachatele Jandovým příbuzným na základě dohody zaplatit 150 marek a špitálu sv. Štěpána dalších 100 marek. Samotný pachatel pak musel až do Velikonoc, „byv okovy opatřen“, ve dne zametat brněnské ulice a noci trávit ve vězení. Po skončení tohoto pokání musel město „navždy opustit“.

Uvedený způsob řešení následků trestných činů však nebyl ve středověku užíván výhradně. V zásadě platilo, že majetný občan se mohl vyplatit z každého spáchaného zločinu, nemajetný však podléhal fyzickým trestům, které se ukládaly, když provinilec nebyl schopen peněžní pokutu zaplatit. Když tedy nepřicházela v úvahu a nemohla být uplatněna pro všechny zúčastněné strany „výhodnější“ varianta smírného řešení konfliktu, bylo postupováno tak, aby bylo alespoň „zadost učiněno spravedlnosti“.

Doklad o tom, že byla dávána přednost smírnému řešení, uvádí Palacký (1921, s. 463): „Při celém vedení pře veliká panovala přísnost ve formách, při exekuci pak nemalá povolnost a shovívavost uplatňována byla. To vykládá se oumyslem starých zákonodárcův odvoditi lidi od pření se u soudu a nakloniti je raději k obyčeji a řádu zvolených mocných rozsudí aneb k dobrovolným úmluvám. V témže smyslu rozuměti jest také kupříkladu oné hrozné alternativě předepsané starým právem, kdykoli otec zažaloval na únos dcery své. Dcera musela vyznati, byla-li unešena násilím, aneb svolila-li k únosu sama. Po násilí povinna byla unositeli svému vlastní rukou stíti hlavu; ve druhém pak případu měl otec také vlastní rukou stíti netoliko unositele, ale i dceru svou. Bylať to věc přirozená, že pak obyčejně raději následovalo smíření a odpuštění nežli exekuce tak hrozná.“

Ross (1993) se ve své publikaci The Management of Conflict (Řízení konfliktů) soustřeďuje na kulturní pozadí konfliktů. V tomto kontextu nabízí charakteristiku kultur s konstruktivním přístupem k řešení konfliktů. Jako příklad uvádí pět kultur (konkrétní kultury z Afriky, Malajsie, Polynésie, Severní Ameriky a Evropy), jejichž společnými znaky jsou nízká míra pohotovosti k agresi a násilí, silné propojení zájmů jedinců a komunity, preferování vlastního rozhodování a snaha o kontrolu nad řešením sporu, dostupnost pomoci třetí strany (pomoc v řešení konfliktu, ne rozhodování za účastníky sporu), zájem o znovunastolení míru, resp. spolupráce, možnost odstoupit, pokud není možné dosáhnout přijatelného řešení. V tomto můžeme vidět evidentní znaky mediace, resp. participativního řešení konfliktů.

Gibbs (in: Folberg, Taylor, 1984) popisuje způsob řešení konfliktů v některých afrických kulturních oblastech. Stejně jako Ross nachází evidentní paralelu se současnou formou mediace ve více ohledech. Svou pozornost přitom zaměřuje zejména na sousedské a komunitní spory, které se zde tradičně řeší bez přítomnosti autority s právem rozhodnout o sporu jiných. Řešení se váže ke komunitnímu životu, konflikt se projednává v širším plénu a trpělivě se hledá dohoda. Podobné prvky řešení sporů můžeme najít i u některých kmenů amerických indiánů. Například pro kmen Zuňi byl ideálem muže člověk „příjemně vystupující, který má ke kompromisům nakloněnou povahu a štědré srdce“.

Autoři Doo, Yaffe, Ordione, Buzzard (in: Folberg, Taylor, 1984) analyzují religiózní přístupy ke konfliktům. I zde se dají najít společné prvky participativního řešení konfliktů za pomoci třetí strany. Například v roce 1920 americká židovská komunita zřídila vlastní mediační fórum. Společenství kvakerů už od počátku svého působení v USA praktikovalo mediaci v komerčních a rodinných sporech. V současnosti existují samostatné křesťanské mediační a konciliační služby.

Příkladem religiózních přesahů mediace je její využití při řešení konfliktů různých náboženských skupin např. v islámsko-křesťanském prostředí. Medína1 byla středověkým městským státem muslimů a židů, Medínská charta pak první ústava a první doložený případ ústavního práva v islámu, prostřednictvím kterého byly řešeny interkulturní konflikty. Článek Yetkina (2009, s. 439–450) zkoumá možnosti ústavního řešení konfliktů v Medíně ve srovnání s moderními západními teoriemi a postupy mediace. Zabývá se vlivem kultury a náboženství na řešení konfliktů, ukazuje rozdíly mezi tradičními islámskými a západními kulturními předpoklady, které formují různé přístupy k jejich řešení. Srovnání mezi Medínskou chartou a konstruktivními způsoby řešení konfliktů mělo mj. motivovat k úsilí o mediaci mezi muslimskými společnostmi a jinými společnostmi globalizovaného světa.

1.2 Vývoj mediace jako specifické metody řešení konfliktů

Mediace jako specifická metoda řešení konfliktů se začala uplatňovat zhruba před 40 lety, je tedy poměrně mladá. Studiu její historie však není věnována větší pozornost. Ta je zatím soustředěna na možnosti aplikace mediace či objasňování zákonitostí mediace. Obojí je determinováno především požadavky praxe.

V informacích o historii mediace (zejména mediace jako metody) se názory odborníků – co se týče časového zařazení – liší. To je zřejmě dáno i tím, že ve vývoji metody od starověku do dneška je obtížné stanovit přesně časový úsek, od kterého je možné hovořit o mediaci jako o metodě. Mediace jako metoda řešení konfliktů ve své současné podobě je na jedné straně logickým výsledkem přirozeného myšlenkového a společenského vývoje druhé poloviny 20. století, na druhé straně až překvapivě obsahuje zkušenosti několika kultur různých historických období (Labáth et al., 2004). Mediace se vyvíjela v různých historických obdobích, v rozdílných geografických oblastech, v různých oborech společenské praxe odlišně. Používala se v mnohých formách, které se více nebo méně dnešnímu pojetí mediace přibližovaly. Avšak ani dnešní pojetí mediace není, jak ukážeme dále, jednotné.

Nové pojetí mediace vzniklo podle H. Boserupa (2000) na třech základech:

• komunikace,

• vyjednávání,

• strukturování procesu.

Do USA a Kanady, kolébek mediace v naší „severozápadní“ civilizaci, přišla mediace v první polovině 20. století spolu s čínskými a židovskými přistěhovalci.

Baruch Bush a Folger (1994, s. 1–12) uvádějí, že k rozvoji mediace dochází koncem šedesátých a počátkem sedmdesátých let. Podle autorů se do té doby metoda zprostředkování ověřovala v laboratorních podmínkách. Využití metody před rokem 1965 mimo prostředí laboratoří se podle nich prakticky nevyskytovalo. Přibližně od konce šedesátých let tedy nastává rozvoj metody. Souvisí to se společenskými a politickými změnami v USA. Revoluční šedesátá léta přinesla v USA významné změny v oblasti sociální, politické i hodnotové. Ukázalo se, že materiální blahobyt není dostatečným naplněním života. Celková společenská liberalizace vedla ke zvýšenému přebírání individuální zodpovědnosti, rozvoji občanské společnosti, k aktivní spolupráci na řešení konfliktů, na veřejném rozhodování a na společenských změnách. Masová migrace druhé poloviny 20. století způsobila zánik přirozených komunit a jejich sociálních funkcí. Přesun populace do městských aglomerací zvýšil sociální napětí a počet konfliktů. Rozpad tradičních společenství měl za důsledek úpadek neformálních forem svépomoci. Formální instituce pak nestačily zvládat nárůst sporů. Začaly vznikat svépomocné aktivity, alternativy k tradičnímu životnímu stylu, ke kultuře. Spontánně vzniká hnutí alternativního řešení konfliktů. Nebylo plánované, nepodléhalo žádné autoritě, nebylo omezené akademickým ani politickým prostředím. Vyrostlo přímo v komunitě a vyplynulo z každodenních potřeb občanské společnosti. Dále se mediace v USA formovala ve dvou odlišných směrech:

1. Společenské organizace společně s představiteli justice a právními reformátory prosazovali využívání mediace k rozvoji společenství a jako alternativu k formálnímu soudnímu systému. Justiční hnutí za rozvoj alternativních metod řešení konfliktů bylo odezvou na reflektovanou neúčinnost soudního systému. Mediace byla jedním z nástrojů jeho reformy. V roce 1965 byla komisí na vymáhání práva a uplatnění spravedlnosti konstatována přetíženost amerických soudů. Závěry přispěly ke konsenzu o potřebě soudní reformy a zavádění nových metod a přístupů v řešení soudních případů.

Východiska programů reformy justice:

– odklonit případy od nákladů soudního případu;

– nabídnout více možných postupů u vybraných typů případů;

– poskytnout více účinné a dostupné služby občanům;

– snížit náklady soudní justice;

– zvýšit spokojenost občanů se systémem spravedlnosti.

Prvotní programy se zaměřovaly na využití arbitráže (Filadelfie, 1969), mediace s využitím studentů právnické fakulty (1971), vznikl ústav pro mediaci a řešení konfliktů (New York, 1975), program na urovnání občanských konfliktů (Miami, 1975).

Zvláštní pozornost byla věnovaná trestným činům nižší společenské nebezpečnosti, sousedským a příbuzenským sporům. Tyto snahy byly posíleny v roce 1976 národní konferencí k příčinám nespokojenosti s uplatňováním spravedlnosti.

2. Političtí vůdci a lídři občanských komunit zaváděli mediaci k řešení společenských konfliktů. Komunitní mechanismy smiřování byly chápány jako demokratická příležitost občanů včasně zasáhnout do konfliktu, dříve než tak bude učiněno institucionálními mechanismy. Očekávalo se od nich, že přispějí ke společenskému smíru, ale také k rozvoji občanů, jejich kontroly nad vlastními životy, k jejich humanizaci a individualizaci. Prostředkem jejich postupného zavádění v průběhu sedmdesátých let 20. století a později byly programy řešení komunitních sporů (např. pro řešení rasových konfliktů, pro integraci irských přistěhovalců, ke snížení strachu ze zločinnosti).

Tyto programy měly některá společná východiska a cíle s programy reformy soudní justice, specificky pak:

– povzbudit decentralizaci kontroly nad rozhodováním ve společenstvích;

– dát komunitě příležitost řešit konflikt a znovunastolit spravedlnost dříve, než to bude zadáno formálnímu právnímu systému;

– posílit principy sousedství a komunitního rozhodování;

– redukovat společenská napětí posilováním vlivu sousedů, farnosti, církve, školy a organizací sociálních služeb;

– posílit schopnost občanů aktivně se zapojit do demokratických procesů efektivní správy vlastní obce.

Ačkoli motiv a přístupy obou společenských skupin byly v mnoha ohledech rozdílné, jejich společným cílem bylo šíření myšlenky mediace.

V praktické oblasti se mediace rozšířila z několika ojedinělých mediačních programů na začátku sedmdesátých let na téměř 200 programů počátkem osmdesátých let a asi 300 programů v polovině devadesátých let (Jonson, 1993, in: Baruch Bush, Folger, 1994). Nyní je odhadováno přes 500 mediačních programů po celých USA.

V důsledku převážně pozitivního přijetí mediace v laických i odborných kruzích se rozšířily také její možnosti aplikace na široké spektrum konfliktů: rozvod, ekologické konflikty, bydlení, institucionální konflikty (např. s věznicemi, školami, nemocnicemi), malé pohledávky, osobní urážky, pojištění, komunitní konflikty, politické konflikty, mezinárodní konflikty (Singer, 1990, in: Baruch Bush, Folger, 1994). V posledních deseti letech se rozvoj a využití metody ještě urychlily.

Průkopnickou úlohu od počátku měl a trvalý význam si uchovává časopis Journal of Conflict Resolution, který začal vycházet v roce 1957 na Michiganské univerzitě v Ann Arboru. Přesto byla mediace mnohem rychleji přijata laickou veřejností (stávajícími či potenciálními klienty) než veřejností odbornou. Až poté co byly pozitivní účinky mediace zjevné, byla státem zakládána specializovaná centra, která poskytují mediační služby zdarma či za určitý minimální poplatek. Přínosem pro aplikaci mediace v praxi bylo zapojení společenských organizací, ať již charitativních a nevýdělečných, nebo těch, které počaly vytvářet různé sítě mediačních center na komerční bázi. Mediace se stala součástí výukových programů univerzit, středních i základních škol včetně škol mateřských. V nich jsou děti vedené již od malička k tomu, aby konflikt nechápaly jako něco naprosto patologického a nepřirozeného, ale jako nevyhnutelnou součást lidského života.

Mediace se v USA nyní využívá v 60–70 % zjevných konfliktů, přičemž asi dvě třetiny končí uzavřením výsledné dohody (Riskin, Arnold, Keating jr., 1997). Kromě USA a Kanady jsou mediační služby nejvíce rozšířeny ve Francii, Německu a Velké Británii. Ve Francii byla mediace zavedena před 15 lety jako služba pro francouzské soudy. V jejím rámci jsou řešeny méně závažné trestné činy a dále rodinné, sousedské, obchodní, pracovní, komunitní konflikty. Podle J. Morineauové (1999) sahají kořeny francouzského pojetí mediace již k předsokratovské filozofii, později k Sokratovu způsobu tázání, jeho maieutice. Anglosaský přístup k mediaci je podle ní mnohem více zaměřen na techniku, na vyjednávání a nalezení řešení.

V současnosti vychází samostatné časopisy o mediaci (např. Mediation Quarterly, Journal on Mediation, internetový časopis Mediate.com), pracují národní organizace mediace (např. Asociace mediátorů ČR, Asociácia mediátorov SR, národní organizace Partners for Democratic Change), mezinárodní sdružení (např. Nordic Forum for Mediation and Conflict Management, World Mediation Forum). Mediace se stala samostatnou metodou, která má svou aplikační sféru i specifickou oblast teoretické interpretace.

2. Teoretická východiska mediace

Zmapovat teoretická východiska mediace nám pomůže vyslovit se vdalší části kteorii mediace, pokusit se formulovat základní teoretické postuláty mediace. Přitom si uvědomujeme, že nekritické vytváření šablon podle jedné teorie může často vést kpřekrucování faktů, které se objevily později ado původní „teorie“ nezapadají. Takové typické konstrukce jsou např. zčisté teorie pocházející pojmy azákony. Představují, jak by určitý druh lidského jednání probíhal, kdyby byl orientován přísně účelově racionálně, nebyl rušen omyly ani afekty ařídil se zcela jednoznačně jen jedním účelem. Reálné jednání takto probíhá jen zřídka ajen přibližně odpovídá tomu, jak je ideální typ konstruován (Weber, 1976).

Vmoderní filozofii vědy jsou sociální problémy vnímány zpolitické amorální perspektivy. Smyslem vědění, která mají jednotlivé vědní obory vytvářet, je především napomáhat lidem orientovat se ve společnosti, vjejích sociálních vztazích. Klíčový se přitom zdá obrat kjazyku, který zpochybňuje představy omožnostech přímého přístupu krealitě, představy obezprostředních významech skutečnosti iomožnosti přímého zprostředkování pravdivé skutečnosti. Jazyk se tak stává privilegovaným nástrojem konstruování světa/světů. Přebírá roli zprostředkovatele; jazyk se stává médiem par excellence, jedině jeho prostřednictvím dospíváme kporozumění (Šubrt, Balon, 2010).

Mezi teorií apraxí existuje napětí, které má také svůj pozitivní význam. Motivuje kčinnosti, energizuje vztahy. Objasňuje důležitost teorie pro praxi apraxe pro teorii. Praxe mediace přináší množství praktických poznatků, zhlediska metodologie nekontrolovaných, neřízených experimentů. Pozorování jevů vede kodhadům jejich fungování apříčin. Tyto odhady jsou pak ověřovány (potvrzeny nebo vyvráceny) řízenými pokusy. Je-li odhad potvrzen, objevuje se „teorie“. Pokud bude dostatečně opodstatněná, silná, pomůže nám nejen pochopit, co se děje, ale také předvídat, co se pravděpodobně bude dít vbudoucnu. Teorie bude schopna lépe stanovit, jaké kontexty jsou nezbytné pro předvídatelné výsledky.

2.1 Filozofická východiska mediace

Východiskem našich historicko-filozofických úvah bude pojetí mediace jako komunikační metody akomunikace jako jednoho zhlavních předmětů zkoumání sociální psychologie. Psychologie se vsamostatnou empirickou vědu ustanovila poměrně pozdě, teprve vprůběhu 19. století. Předtím – už vantice – se vyvíjela vrámci filozofie. Psychologickými otázkami se obírali převážně, ikdyž ne výlučně, právě filozofové. Zajímali se oně nejvíce vsouvislosti sfilozofickým úsilím směřujícím kvytvoření celkového světového názoru. Přístup se vyznačuje převahou spekulace nad empirií. Není však přiměřené říci povrchně apaušálně, že filozofická psychologie byla čistě spekulativní. Ivní se vrůzných směrech uplatňovala zkušenost, kterou myslitelé, často dobří pozorovatelé života, rozšiřovali, prohlubovali atřídili. Kterýkoli závažnější problém (metodologický nebo věcný) má současně isvé filozofické aspekty, proto se jeho hlubší diskuse nutně stává diskusí filozofickou. „… tzv. osamostatnění psychologie, pokud je jím míněno odpoutání od filosofie, nebylo ve skutečnosti nikdy anení ani dnes úplné“ (Stavěl, 1972).

Podle J. Kellera (1990) je postoj kfilozofii zapotřebí formulovat zvlášť obezřetně. Izdánlivě zcela empirický popis průběhu určitého konfliktu ajeho řešení vsobě skrývá řadu zamlčených předpokladů. Týkají se jak charakteru člověka obecně, tak ipovahy společnosti. Vysvětlit evidentní je totiž úkol nejobtížnější.

Předehrou zájmu filozofie oproblematiku komunikace je učení sofistů (od poloviny 5.století do konce 4. století př. n. l.) aSokrata (druhá polovina 5. století př. n. l.) jako jejich nejvýznamnějšího pokračovatele. Význam sofistů spočívá vtom, že jejich představitelé jako první vdějinách filozofie postavili člověka vplném rozsahu do středu filozofického bádání (tzv. antropologické tázání). Jejich zájem se soustřeďuje nikoli na člověka jako část přírodního celku, ale na individuum asubjekt ana problematiku jeho vztahu kvnějšku, především ke společnosti. Vsouvislosti shlavní životní praxí jako mistrů aučitelů řečnictví sofistům nešlo onalezení objektivní pravdy, ale spíše oto, jakými prostředky lidi přesvědčit. Vtéto souvislosti se museli dostávat kproblematice jak gnozeologické, tak ipsychologické otázkou, jak mínění vznikají ajak je na ně možno působit, ovlivňovat je. Gorgias (483–375 př. n. l.) uvažuje oúčincích řeči na člověka. Již zřetelně si uvědomuje její význam jako prostředku psychického působení, resp. vedení tak, jak dnes chápeme persvazi asugesci. Sofisté jako první postavili komunikativní problematiku do centra pozornosti.

Středem zájmu Sokrata byla otázka člověka se všemi jeho vztahy, zájmy, potřebami amyšlenkami. Jeho působení je vbezprostředním mezilidském styku. Své filozofické myšlení šířil ústní besedou ve formě zvláštního sporu, metodologicky zaměřeného kurčitému cíli, kpoznání, kpravdě, dobru. Jeho filozofická metoda, tzv. sokratovská metoda, byla zdrojem dialektiky. Dialektikou se ve starověku rozumělo umění dojít pravdy odhalováním rozporů vúsudcích odpůrce apřekonáním těchto rozporů. Základními součástmi sokratovské metody jsou: ironie amaieutika co do formy, indukce adefinice co do obsahu. Někteří autoři se domnívají, že Sokratovy rozhovory neměly pevně ustálený postup. Že to byly často spíše volné, nenucené improvizace přizpůsobené daným konkrétním okolnostem apovaze individuálního případu. Při taktice rozhovoru užíval řečník podle potřeby apovahy případu různých prostředků. Pokračováním adoplněním ironie byla maieutika – tzv. porodnické umění Sokratovo. Vyjádření „porodnické umění Sokratovo“ byla narážka na povolání jeho matky. Je to však trefné označení, Sokrates opravdu pomáhal účastníkům vdiskusi přivádět ducha na svět, zrodit se knovému životu. Jeho věda spočívá vtom, že se oprostíme od přijatých názorů, čímž se odkryjí naše různé vlastnosti (např. spravedlnost, trpělivost, zdrženlivost). Pokud jich užíváme náležitě, přemění se ve ctnosti. Jako zakladatel morální filozofie, nositel svobodného úsudku aosobní reflexe se stal vzorem pro celou filozofickou tradici. Kteorii mediace by jistě přispělo hlubší srovnání Sokratovy metody amediace. Orientačním zjištěním zřetelné spojnice nalézáme.

Pod záminkou, že chce být společníkem poučen, mu Sokrates kladl otázky, jimiž ho znejistil. Sokrates nejprve přiznal společníkovi převahu tím, že se od něho chtěl dát poučit. Nakonec ho nepřímo zasáhl na velmi citlivém místě – usvědčil ho svými do hloubky ostře pronikajícími otázkami zjen zdánlivého vědění, zjeho nevědomosti. Byl vtom kus hravého čtveráctví, ale účel byl vážný: vyvést člověka zjeho pohodlné, bezmyšlenkovité sebejistoty asebeuspokojení, zneklidnit ho, uvést ho do zmatku atím podnítit khledání podstaty. Toto hledání vedl Sokrates konstruktivně řízeným rozhovorem – maieutikou.

Kořeny filozofického zájmu oproblematiku komunikace je možno spatřovat také vučení Platona apozději Aristotela. Platonem objevená forma dialogu skrývá nevídané možnosti pro interpretaci problému komunikace. Dialogem není myšleno vedení rozhovoru „učitele“ s„žákem“ prostřednictvím uvádění žáka do rozporů se sebou samým. Jedná se oproces odkrývání pravdy právě vprocesu dialogu, kdy pravdu není možné podat předložením nějakého traktátu či tezí. Pravda je od formy dialogu neodlučitelná. Metoda dialogu je rušena Aristotelem. Aristoteles se zabývá otázkami systematizace, samostatným pojednáním oduši, etice, sociálním chování – politice. Vývoj filozofických názorů na vznik avývoj nejobecnějších zákonitostí světa, života ačlověka dál pokračoval jako střetávání idejí Platona aAristotela ana tomto střetávání postaveném rozvoji filozofie ajejích směrů. Sbližování mnoha filozofických směrů kolem problému komunikace vyústilo vkonstituování integrativního modelu speciální vědy okomunikaci, za jehož zakladatele bývají považováni C. E. Shannon aW. Weaver (1949).2

Problémem, jak jednat, tedy jak komunikovat, se vminulosti zabývali téměř všichni filozofové mravnosti. Pokoušeli se jej vyřešit buď poukazem na „lidskou povahu“, nebo na povahu „dobra“. Počátky „vědecké“ etiky, vpodobě etického naturalismu, se časově shodují stím, co bychom mohli nazvat objevem individuální zodpovědnosti (Popper, 1994).

Problémem teoretického objasnění lidského chování, sdělování se zabývá hermeneutika3. Hermeneutika má dvě hlavní podoby. Je to jednak filologický, více na problém tradice adějin orientovaný typ. Jejím zakladatelem anejvýraznějším představitelem je H. G. Gadamer. Svět, skutečnost, dějiny, kultura atd. jsou zde pojaty jako jakýsi text. Porozumění tomuto textu pak zakládá možnost porozumění nám samým asoučasně naše sebeporozumění zakládá zpětně porozumění světu. Centrálním pojmem tohoto typu hermeneutiky je „porozumění“. Jeho výchozím principem je filozofické tázání. Všechny fenomény dorozumívání, rozumění ineporozumění, které tvoří předmět hermeneutiky, jsou tedy jevy řečové. „Vtom tkví hrdost našeho rozumu – kdekoli vznikne nesouhlas, je vždycky možné rozhovorem navodit srozumění. Ne vždy se nám to podaří, ale náš život ve společnosti spočívá na předpokladu, že budeme-li spolu hovořit, zdaří se nám vnejširším rozsahu to, co by se jinak zatvrzelému lpění na vlastním mínění vzepřelo.“ (Gadamer, 1999, s.34)

Udruhého typu hermeneutiky, jehož představiteli jsou K. O. Apel aJ. Habermas, je centrálním pojmem „dorozumění“. Nejde oto porozumět tradici, ale oto dorozumět se vkomunikaci. Vcentru stojí snaha vyložit způsoby amožnosti dorozumění mezi lidmi vpřítomnosti. Komunikace zde obsahuje něco víc než jen informace. Má být něčím víc než jen porozuměním – orientací na souhlas. Rozumění sociálním procesům konfliktu předpokládá podle hermeneutiky, že jsme schopni reflektovat také zájmy druhého člověka. Do popředí zájmu hermeneutiky se tak dostává problém komunikace, její základní struktury aproblém dynamiky fungování komunikačních struktur.

Konstruktivismus označuje asi od roku 1980 (vUSA dříve) myšlenkový směr, který spojuje odborníky velmi rozdílných oborů: psychiatrie, matematiky, biologie, literární vědy aj. Mezi jeho představitele patří např. von Foerster, von Glasersfeld, vněmecky mluvících oblastech je nejznámější P. Watzlawick. Konstruktivismus, vycházející zrůzných odborných východisek, se zabývá otázkou, co je skutečnost, sníž se setkáváme na základě našich smyslových vjemů ajejich zpracování vmyšlenkovém aparátě. Je to snad něco, co jsme vymysleli, je to naše vlastní konstrukce? Účast na sociálních jevech vnovodobé společnosti bývá přirovnávána ke stavění budovy nebo konstruování stroje. Vkrizích, mezních situacích, konfliktech se sociální realita mění za aktivního podílu zúčastněných osob. Starý řád systému končí. Vpřerodu je nevědomě ivědomě bourán, odstraňován ana jeho místě je vytvářen nový. Taková proměna je podle konstruktivismu vždy určitým provizoriem. Metaforu konstruování můžeme přijmout jedině tehdy, když si stále budeme uvědomovat, že toto konstruování je dílem individuálních osob askupin lidí. Konstruktivismus zpochybnil dosavadní základ vědeckého poznání – objektivismus. Vychází zpřesvědčení, že to, co nazýváme realitou, jsou ve skutečnosti rozlišení, která činí pozorovatel. Naše jednotlivá vnímání jsou do té míry rozdílná, do jaké míry se od sebe navzájem odlišujeme. Ztohoto pohledu pak nelze jednoznačně určit, čí vnímání je správné. Správná ve smyslu platná jsou všechna. Tento přístup předpokládá, že dostane-li se člověk do konfliktu, jen on sám dokáže posoudit, za jakých okolností je konflikt vyřešen. Má ktomuto posouzení své vlastní předpoklady. Zjedinečnosti každého znás apředpokladu vlastních zdrojů tak vyplývají odlišné představy ořešení problémů akonfliktů.

2.1.1 Význam filozofie pro praxi mediace

D. O’Reardon (2010) přisuzuje filozofii význam pro praxi mediace. Ukazuje nejenom, jak filozofie přispívá kmediaci, ale také, jak je praxe mediace samostatnou formou filozofického odrazu. O’Reardon ve vztahu kmediaci charakterizuje čtyři filozofické postuláty:

1. Filozofie může napomoci plnějšímu chápání komunikace tím, že mění pohled na fakta. Podstatou úspěšné mediace je dobrá komunikace. Pokud však usilujeme odobrou komunikaci, může se paradoxně stát, že sdělované se stane ještě více složitým anepochopitelným. Postavíme-li komunikaci jednoduše jako výměnu informací (faktů), jejich pochopení nespočívá vprávně formalistickém „objevu“. Podle filozofie žádný fakt není osvobozený od výkladu. Hermeneutické chápání výkladu jako jeden zteoretických zdrojů mediace umožňuje nesoustředit se pouze na sporná fakta, ale na výklad významu těchto faktů.

Nájemník jednoho bytu otevřel okno, aby během bujarých oslav vyvětral cigaretový kouř. Ten však šel na stranu sousedního bytu, který měl také otevřené okno. První nájemník vnímá své jednání jako zodpovědné vůči svým hostům, také jako protipožární opatření, zatímco druhý nájemník si ho vykládá jako sousedsky bezohledné aasociální. Stejný fakt, různé výklady.

2. Filozofické zkoumání avýklad mohou pomoci hledat další fakta ahlubší pochopení. Německý filozof J. Habermas (1984, in: Hubík, 1999) se domnívá, že řeč nevyvolává jen otázky, zda je pravdivá, ale také, zda je opravdová, upřímná, morálně čistá. Takzvaná dobrá komunikace tedy není dána jen atributem faktické správnosti, ale též etické pravosti aupřímnosti. Jestliže některý znich vmediaci chybí, je méně pravděpodobné, že vyústí vtzv. moudrou dohodu. Je proto důležité (vyznává-li mediátor toto pojetí mediace), aby byl vybaven schopnostmi adovednostmi vést ji vduchu filozofického náhledu aporozumění. Tak může směrovat účastníky kpochopení faktů vduchu spolupráce (tedy hodnověrnosti). Pro Habermase kvalitní avýznamná komunikace vyžaduje sdílení pohledů. Filozofie tak může přispět kvyšší úrovni komunikace vmediaci sdělováním přesných ajasných termínů druhé straně.

3. Síla ve vztazích je přirozená anevyhnutelná, ale je nutné ji usměrňovat. Pokud je vmediaci diskutována otázka „síly“, obvykle vsouvislosti svyrovnáváním sil. Je tedy hodnoceno, zda není na jedné straně nadbytek síly azda je situace vhodná ktomu, aby do ní mediátor zasáhl. Filozofické zdroje zde můžeme nalézat vpojmu „asymetrické vztahy“. Inspiraci můžeme nalézt vmyšlenkách M. Foucaulta (2000), který se věnoval analýze síly vinstitucionálních aformálních vztazích. Říká, že síla je nevyhnutelný rys všech vztahů stejně jako vzduch, který dýcháme. Důsledky pro mediaci jsou nanejvýš významné. Bez ohledu na to, jak facilitativní či nedirektivní mediátor volí přístup, účastníci zaujímají svou pozici síly namířenou proti druhému účastníkovi jako vnější projev jejich konfliktu. Je to přirozená situace amediátor by ji neměl vnímat jako „špatný úmysl“. Úkolem mediátora není vyhnout se síle, to je dokonce nemožné, ale uznat, že je přítomná, že ji účastníci projevují. Přijmout tuto skutečnost nám může pomoci zkoumání italského filozofa A. Gramsciho (2007), který vroce 1930 (vězněn italskými fašisty) ukázal přirozenou tendenci jedné skupiny lidí ovlivňovat aovládat skupinu druhou. Svědomím toho může mediátor síly vyrovnávat. Předpokladem ktomu však je, aznovu se ktomu dostáváme, otevřený a„pravdivý“ projev účastníků. Mediátor pak může síly identifikovat, vyrovnávat aredukovat jejich negativní vlivy.

4. Do řešení konfliktů vstupuje celá osobnost člověka. Filozofie byla na dlouhou dobu spojována pouze smyslí, která tak byla postupně oddělována od těla. To se pochopitelně negativně odrazilo vpoznání mnoha vědních oborů. Zásah učinila fenomenologie. Když její zakladatel Edmund Husserl přišel sotázkou, jak člověk jako lidská osoba, stělem ane jen myslí, vytváří smysl světa kolem nás, způsobilo to rozruch. Pozornost se znovu začala zaměřovat také na tělo ajeho význam. To přispělo krozvoji např. neurologie, psychologie, psychoterapie. Fenomenologie tak znovu obrátila pozornost filozofie zmyšlení do světa emocí aintuice. Stejně tak ivnaší situaci. Není to jen myšlení, které dovede klienta kmediátorovi. Jsou to také jeho city, ctižádost, schopnosti, dovednosti atd. Je to celá osobnost, která vstoupí do mediace. Fenomenologie se svým celistvým obrazem člověka zakládá opodstatnění emočně otevřeného sdělování. Jestliže zdroje konfliktu nacházíme vjejich prožívání, pak také řešení by mělo zahrnovat jak intelektuální, tak prožitkovou složku. Jasným příkladem toho je mediace vtrestním řízení. Restorativní justice vychází zpředpokladu, že je nedostatečné vnímat trestný čin jako porušení zákona, vpotaz musí být brána také skutečnost, že narušený byl ivztah.

Filozofické zdroje vsouvislosti smediací nacházíme také spojmem hodnot. Je to jeden znejfrekventovanějších pojmů ve filozofii, sociologii, sociální psychologii či kulturní antropologii. Ve studiích omediaci je běžné rozlišovat mezi tzv. pozičním aprincipiálním vyjednáváním, přičemž poziční vyjednávání je považováno za silové vpejorativním slova smyslu, za boj zájmů. Je ale filozoficky obtížné postihnout jasný rozdíl mezi zájmem ahodnotou. J. Habermas (1984) uvádí, že hodnota je generalizovaný zájem. O’Reardon (2010) se domnívá, že toto pojetí neumožňuje lépe pochopit hodnoty lidí. Inklinujeme vidět je jako množství domén na úzké škále. Jako naši zaměřenost, volbu cílů aprostředků, způsoby činnosti vyjádřené ve stanoviscích (postojích), které kvěcem či situacím zaujímáme. Podle něj jsou pak všechna sdělení nebo požadavky hodnotící.

Jako příklad uvádí O’Reardon (2010) sdělení „doufám, že dnes neprší“. Hodnotící je podle autora přinejmenším ve třech smyslech. Přináší obraz osoby, jak ona by chtěla svět mít. Za druhé hodnocení situace, kterou daná osoba považuje za cennou. Aza třetí hodnocení druhé osoby, kdy první předpokládá, že hodnocená situace je cennou ipro ni. Pochopitelně, pro komplex takového tvrzení bude vždy záležet na kontextu sdělení.

Tento jednoduchý případ říká, že tedy všechny pozice zaujímané vmediaci jsou ovlivněny hodnotami. Ukazují, kde mají zdroj postoje jednotlivců, anaznačují strategii pro dosažení možného výsledku. Jinými slovy, hodnota je mnohem důležitější, než aby mohla být vysvětlena pouze zájmy. Praktikující mediátoři její roli vmediaci rozumějí. Filozoficky je to ale problematické téma. Princip nezaujatosti, nestrannosti, nehodnocení, oproštění se od předsudků apředpokládání – je vůbec možné je vmediaci naplnit? Předsudek je nutná anevyhnutelná stránka bytí člověka. Předpokládáme všechny situace. Jestliže pracuji ve městě A, stanovím si přiměřeně času, abych se dostal včas do zaměstnání, tedy předpokládám situaci. Požadavek, že bychom měli zůstat nezaujatí ahodnotově neutrální, je nejspíš nepřiměřený. Pokud účastníci vmediaci nejsou schopni přihlásit se ke svým vlastním hodnotám anázorům, může to vdůsledku znamenat problém. Na věc se můžeme podívat itak, že mediátoři, kteří říkají, že se oddělili od výsledku (nehodnotí řešení akonečný výsledek), kladou velký důraz na ideál neutrality. Ten se sám osobě pro ně stává hodnotou, jíž podřizují své chování. Domníváme se proto, že bychom si měli být vědomi vlastních hodnot, dovolit jim projevovat se abýt vnímaví vůči vnějším vlivům, když neotřesou naše hodnoty zcela.

2.2 Psychologická východiska mediace

Domníváme se, že třemi hlavními teoretickými zdroji mediace je sociální konstruktivismus, teorie konfliktů asociálněpsychologická teorie komunikace. Všechny tři zdroje se uplatňují také vpsychologii. Tím pochopitelně není upřen zájem ijiných vědních disciplín odaná témata, jak např.prostřednictvím teorie konfliktů ukážeme na teoretickém ukotvení mediace vsociologii. Výrazným inspiračním zdrojem mediace je systemický přístup vpsychoterapii apomáhání. Shodnost mnohých charakteristik obou procesů je dána podobnými teoretickými východisky. Těmi jsou vpřípadě systemického přístupu sociální konstruktivismus, teorie systémů L. von Bertalanffyho rozpracovaná pro oblast mezilidských vztahů G. Batesonem akomunikační teorie P. Watzlawicka atýmu zPalo Alta. Vpřípadě mediace, jak bylo uvedeno výše, sociální konstruktivismus, teorie konfliktu asociálněpsychologická teorie komunikace. Nyní se zaměříme na charakteristiku systemického přístupu. Bude to nabídka srovnání smetodou mediace, sjejími principy, procesem, vztahy, cíli, které budou následovat. Oba způsoby intervence mají mnoho společných znaků, což dovoluje mediaci prostřednictvím některých teoretických principů systemiky (mnohem systematičtěji propracovaných) interpretovat.

2.2.1 Systemický přístup

Systemický přístup znamenal kvalitativní skok vteorii ipraxi pomáhajících profesí. Ikdyž je to přístup původně psychoterapeutický, súspěchem byl aplikován ivjiných oblastech pomoci. Biolog Ludwig von Bertalanffy, zakladatel obecné teorie systémů, mohl na konci šedesátých let 20. století zjistit, že jeho disciplína se stala uznávanou součástí akademického světa. Ačkoli on sám akademickou psychologii vědomě opominul, vsociologii toto myšlení získalo svůj význam poměrně záhy zásluhou T. Parsonse ajeho žáků. Mezi ně patřil např. německý sociolog Niklas Luhmann (1927–1998), který problematiku společenského systému zpracovává ve třech, resp. čtyřech rovinách: rovina teorie systému, evoluční teorie, komunikační teorie ateorie smyslu asebereference. Za základní jednotku sociálního systému považuje Luhmann (2006) ne jednotlivce, ale smysluplnou komunikaci mezi nimi. Také zde nacházíme teoretickou podporu pro své tvrzení, že mediační systém je charakterizován specifickým způsobem komunikace.

První úspěchy systémově teoretického myšlení vpsychologii přinesly podněty komunikační teorie. Pomocí ní bylo možno komunikační procesy popisovat interpersonálně (mezilidsky), aniž by bylo třeba sahat kbiologickým či fyzikálním analogiím. Teorie systémů umožnila popisovat lidské chování jako svébytný, nadindividuální (transpersonální) fenomén, který lze vyložit podle jeho právě platného „kontextu“. Systémové myšlení zdůrazňuje cirkulární kauzalitu, tj. vzájemnou příčinnou propojenost různých jevů, okterých se dříve uvažovalo jen jako ořadě působících příčin anásledků. Systémový přístup považuje interpersonální vztah (či skupinu vztahů – např. rodinu) za systém, který si zpětnovazebními mechanismy udržuje svoji vnitřní rovnováhu. Na tento otevřený systém je možno působit podněty zvenčí. Interakční vzorce mezi lidmi významně přispívají kobtížím jedince, atyto obtíže proto mohou být vyřešeny vpříznivé interakční (komunikační) situaci. Dílo L. von Bertalanffyho (1968) přivedlo rodinné terapeuty kmyšlence rodiny jako otevřeného systému. Systém můžeme popsat jako skupinu prvků ve vzájemném působení mezi sebou vprůběhu času. Na prvky uvnitř systému (např. na účastníky mediace) se díváme zhlediska jejich interakce sdruhými prvky, tj. identifikujeme je vsystému podle jejich komunikačního chování. Tyto „prvky systému“ je lépe popisovat nikoli jako jednotlivce, ale jako „osoby komunikující sjinými osobami“.

Ze systémového pojetí se vosmdesátých letech vydělil přístup označovaný jako systemický. Podle něj vnější svět naším poznáním neodhalujeme, nýbrž ho vytváříme. Realita je sociální konstrukcí. Lidské osudy jsou přirovnávány kpříběhům, které jsou vyprávěny ana jejichž postupně se měnící podobě pracují autor iposluchači. Člověk svým vyprávěním dává jednotlivým událostem či vztahům určitý význam. Ten vychází zjeho zkušeností, chápání souvislostí avede kpřesvědčení opříčinách anásledcích. Vyprávění ijeho význam sdílejí sčlověkem členové společnosti avytvářejí tak společnou sociální realitu. Příběh se každým novým převyprávěním pozměňuje. Vmediačním kontextu může mediátor takové pozměňování podporovat. Vrozhovoru se převyprávěním příběhů postupně hledají nové souvislosti avýznamy, které umožňují překonání problému. Objevují se tak nové možnosti pro vývoj vztahů ařešení situace. Mediátoři jsou spoluautory příběhů avytvářejí podmínky pro změnu. Systemici se domnívají, že každý člověk má svůj vnitřní svět atyto světy se nemohou potkat. Mohou se sice domlouvat, ale bez jistoty, že slova znamenají zhruba totéž. Jen každý sám může vědět, co je pro něj dobré. Ztoho mj. vyplývá, že neexistuje možnost přesvědčit se oobecné platnosti pravdy, krásy adobra.

Základní tezí systemického přístupu je pojetí člověka jako autonomní asebeutvářející se bytosti. Pomáhající se musí spokojit srolí doprovázejícího. Proto se systemici brání používání pojmu „pomoc klientovi“ auchylují se kopisnému avýstižnějšímu termínu „nabízení spolupráce“. Nabízení spolupráce je takový postoj pracovníka vůči klientovi, který charakterizuje věta: „Řekni mi, včem ti mohu být prospěšný.“ Charakteristikou procesu spolupráce je respekt, krása aužitek. Pracovník dává klientovi kdispozici své vědění asvou zkušenost. Pomáhající tedy nemá právo zavádět vnější měřítka. Klient má absolutní volnost, svobodu, ale imaximální zodpovědnost za vývoj své situace (což může být silně zatěžující). Veškerá pomoc probíhá mezi autonomními, nezávislými arovnoprávnými lidmi. Je kooperací, příp. „pomocí ksebepomoci“. Prostředky acíle jsou vždy stanovovány společně všemi zúčastněnými.

Koncept systemického přístupu je založen na komunikaci. Komunikace je považována za prostředek zmenšení či odstranění klientových obtíží. Je to prostředek dorozumívání, porozumění adorozumění. Výhodou tohoto konceptu je, že je hodnotově neutrální. Umožňuje ptát se, co bylo ve hře mezi lidmi, nikoli vlidech. To je základní východisko pro neutrální postoj mediátora či pomáhajícího obecně.

Vlastní práce sklientem důsledně používá konstruktivistický přístup, který otevírá cestu kbudoucnosti akřešení. Vychází ze zdrojů přítomných vkaždém člověku. Hledají se taková řešení, jež obohatí všechny zúčastněné strany. Je potřeba měnit ne samotnou situaci, ale pohled na ni (reinterpretace). Protože jde osituaci, která je již minulostí, musí se změnit to, jak jí klienti rozumějí, jaký má pro ně smysl avýznam.

Nejčastější rolí pomáhajícího je vsystemickém přístupu postavení zprostředkovatele „dohody“ mezi mnohdy různými představami klientů zúčastněných vobtížné situaci. Prvotním úkolem pomáhajícího je dovést klienty kposouzení jejich situace. Pomáhající společně snimi rozpracovává předpoklady, hypotézy ainterpretace týkající se jejich situace. Cílem je vést rozhovor sklienty. Hypotéza nemusí být ani tak pravdivá jako užitečná. Aby se pozornost klientů ipomáhajícího neupnula jen jedním směrem, konstruují společně více než jednu hypotézu. Hypotézy se týkají celého vztahového systému.

Systemici vypracovali formalizovanou strukturu rozhovoru, kterou pak přísně dodržovali. Tato struktura sahá až kformálním pravidlům používaného jazyka. Východiskem rozhovoru je podrobné domlouvání se opřáních, představách aočekáváních. „Máme zkušenost, že když se nám toto daří, je to samo osobě hojivé“ (Úlehla, s.48, in: Válková, Mecerodová, 1995). Klienti si urovnávají své myšlenky, přijímají zodpovědnost za volbu svých přání. To je předstupněm kmapování zdrojů, sjejichž pomocí by se přání mohla splnit. Je snadnější aefektivnější rozvíjet to, co funguje, než bránit tomu, co je škodlivé. Změna není jediným cílem intervence. Značná část úkolu pomáhajícího spočívá ve stabilizaci systémů (např. dva lidé, kteří jsou vkonfliktní situaci plni frustrace, agrese, lítosti, zklamání, často potřebují nejdříve uklidnit, než mohou začít naslouchat jiným sdělením).

Podle K. Kopřivy (1997, s.48–49) znamenal systemický přístup vpomáhajících profesích kvalitativní skok vteorii sociální práce apraxi rodinného poradenství. Dále však vyjadřuje svůj kritický postoj. Systemické hledisko podle něj vypadá na první pohled humanisticky, „… nikdo nikomu nemá co vnucovat, spasitelů už bylo dost“. Je to ale humanismus chladný, plochý aintelektuálský. Idalší autoři (např. Kratochvíl, 1997; Willi, 1998) mají vůči systemickému přístupu jisté výhrady.

Mediace má svou vlastní historii, vývoj, své zákonitosti acíle. Mediace není systemikou inspirovaná důsledně, aproto ji nelze interpretovat jen teorií systemického přístupu. Mediace je transpersonální přístup, vztahující se především kpsychologii, sociologii, sociální práci aprávu. Inspirace systemickým přístupem apoužití systemických technik však nevyžaduje, abychom věřili např. na nemožnost dorozumění mezi lidmi. To, co oba druhy intervence primárně spojuje aco dovoluje teoretické odkazy, je komunikace jako základní koncept obou přístupů. Vobou je komunikace považována za prostředek zmenšení či odstranění klientových obtíží, za prostředek dorozumění. Právo mediátora přicházet svlastní iniciativou musí být vždy spojeno scitlivým vnímáním arespektováním vnitřního světa klienta. Pomáhání je proces, který je založen na vztahu mezi klientem apomáhajícím. Proto mezi nimi vzniká určité napětí při dialogu otom, co je právě teď nejdůležitější akterý krok je ten nejlepší.

2.2.2 Psychologické teorie komunikace

Dalším významným sociálněpsychologickým zdrojem mediace je teorie komunikace. Lidskou komunikaci můžeme podle Vybírala (2005) zkoumat zhlediska:

• terminologie kódování adekódování (komunikovaná zpráva je viděna jako slovní nebo mimoslovní kód);

• teorie ouskutečňování záměrů avytváření významů (zpráva je vmysli sdělujícího nedílně spjata svýznamem azáměrem);

• kontextu, ve kterém se nachází adresát jeho proměn (bereme ohled na toho, ským mluvíme);

• paradigmatu intersubjektivity, cirkulujícího komunikačního prostředí (díváme se na komunikaci jako na dialog).

Některé definice lidského komunikování jsou zúžené azaměřují se buď na předávání informací (technicistní přístup, zdůraznění syntaxe), nebo na vzájemný kontakt (široce humanistická pojetí, přecenění „pragmatiky“). Pro psychologickou analýzu komunikačních aktů je málo vhodná asoučasně hojně tradovaná formulace politologa Harolda Lasswella zroku 1948. Podle ní je rozhodující: „kdo říká co jakým kanálem ke komu sjakým účinkem“. Je sice snadno zapamatovatelná, ale nezahrnuje všechny podstatné proměnné. Lasswellova definice sehrála významnou roli vsociologii, politologii, žurnalistice asociální psychologii při analýzách přesvědčování atlaku na změnu postojů. KLasswellově modelu je užitečné přidat ještě proč, resp. sjakým záměrem (Vybíral, 2005).

„Komunikace je sociální proces asociální instituce,“ uvádějí Moscovici aDuveen (2000, s.277). Pojem „instituce“ upozorňuje na to, že např. vzdělávání (atedy školu), sociální práci (atedy sociální zařízení), reklamu, marketing, psychoterapii či církve můžeme vidět jako komunikaci.

Kteorii významu se dostáváme prostřednictvím definice Tubbse aMossové (1991), podle nichž je lidská komunikace proces vytváření významů mezi dvěma či více lidmi. Maturana aVarela (1998, s.193) definují komunikaci zbiologického aneurofyziologického pohledu. Jejich pojetí ovlivnilo tzv. systemické myšlení vpsychologii, poradenství aterapii. „Komunikací nazýváme koordinované chování, jež se spouští navzájem mezi členy sociální jednotky. Vtomto smyslu komunikací rozumíme zvláštní druh chování propojeného snervovým systémem, nebo ibez tohoto propojení, vrámci toho, jak organismy operují vsociálních systémech. Apodobně jako ukaždého chování, kde můžeme rozlišovat mezi instinktivní anaučenou povahou sociálního chování, můžeme rozlišovat také fylogenetické aontogenetické způsoby komunikace.“

Zmnožství teoretických konceptů komunikace vybíráme komunikační teorii kalifornské paloaltské školy, jejímiž představiteli jsou P. Watzlawick, J. B. Bavelasová aD. D. Jackson (1969, unás 1999). Autoři charakterizovali lidskou komunikaci jako médium pozorovatelných manifestací lidských vztahů. Každá komunikace má svou syntax, sémantiku apragmatickou stránku (vužším slova smyslu: psychologickou či vztahovou). Vrámci syntaxe se zkoumají jevy jako kódování, komunikační kanály, kapacita komunikace, ruchy, redundance, statistické jazykové výskyty. Podstatou sémantiky jsou významy slov. Rozebírat sémantickou složku komunikace znamená všímat si toho, jaký význam danému slovu připisuje mluvčí ajaký příjemce, zda oba shodně rozumějí symbolům, metaforám apod. Úkolem pragmatiky je analýza vztahu mezi sdělujícím apříjemcem vkonkrétním kontextu, porozumění záměru arozbor takových fenoménů, jakými jsou ovlivňování, přesvědčování, potvrzování, přijímání aodmítání komunikovaného sebepojetí apojetí druhého. Pro Watzlawicka, Bavelasovou aJacksona komunikace téměř splývá spojmem chování. „Nejenom řeč, nýbrž veškeré chování akaždá komunikace – včetně komunikačních aspektů jakéhokoli kontextu – ovlivňují chování“ (Watzlawick, Bavelasová, Jackson, 1999, s.18).

„Sdílení vyjadřuje, jak je sdělení prožíváno, jaké emoční zaujetí aintenzitu emocí sdělení vzbuzuje. Týká se všech účastníků komunikace. Sdílení neznamená přijetí. Může probíhat itehdy, když se sdělovatelem nesouhlasíme.“ (Rieger, Vyhnálková, 1996, s.90)

Na naší komunikaci sdruhými lidmi je pozoruhodné, že ji vždy spoluvytváříme aovlivňujeme, přispíváme kní azároveň jsme její součástí. Bývá proto obtížné porozumět komunikační výměně, když se na ní ve stejnou chvíli podílíme. Stejně jako bývá obtížné porozumět komunikační výměně, když se jí účastníme jako pozorovatel.

2.2.3 Další psychologické zdroje mediace

Vzávěrečné části této kapitoly se budeme zabývat některými dalšími dílčími psychologickými zdroji mediace. Psychologie hraje důležitou roli při jednání vmediaci. Pokud jde ostrany, hovoříme opotřebě „zachovat si tvář“, pokud jde oosoby, pak o„vědomí vlastní hodnoty“. Zjednodušeně řečeno, konflikt ajeho řešení je odrazem toho, kdo do něj vstupuje. Proces vlastního sebeinvestování do mediace scílem dosáhnout uspokojivého výsledku. To bývá kritickým aspektem mediace ajejí psychologie. Zdaného hlediska jsou nejnáročnější počáteční fáze mediace ataké body obratu vjednání, tj. okamžiky, vnichž se posouvají významy (Susskind, 2004). Zde může mít mediátor silnou tendenci ksebeinvestování do výsledku. Proto nabývá na důležitosti způsob, jakým mediátor zvládl konflikty ve svém životě (zejména raném dětství) ajak se naučil řešit své vlastní problémy.

Psychoanalytická teorie důsledně uznává, že svývojem zdravého sebevědomí lidské bytosti se také rozvíjí vnímání objektivní reality, reálné aideální já, smysl self adalší, tedy to, co P. Fonagy (2004) nazývá „reflexní fungování“ či M. S. Mahlerová et al. (1975) „stálost sebe aobjektu“4 aco např. H. Kohut (2009) či O. Kernberg (2006) popisují jako „schopnost vzájemného uznání“ (kapacity pro uznání nejen sebe samého, ale idruhých). To je obzvláště důležité vprůběhu řešení konfliktu. Ti, kdo jsou schopni nahlížet na sebe sama ana druhé reálně (dostatečně objektivně) apřijímají podporu mediátora, dosahují zpravidla lepších výsledků vmediaci. K. Cloke (in: O’Donohue, Graybar, 2008), který teoreticky vychází zprací Sigmunda aAnny Freudových, ve svých nedávných výzkumech zaměřených na empatickou mediaci dokládá, že úkolem mediátora je rozvíjet uzúčastněných stran vědomí sebe samého. Ke stejným závěrům došli R. McGuigan aN.Poppová (2007).

Dalším psychologicky významným tématem pro mediaci je zrcadlení, proces, vněmž jedna osoba odráží zpět do druhé obsah jejího sdělení. Prostřednictvím zrcadlení ajeho intersubjektivní korelace dochází ke vzájemnému uznávání mezi partnery. Na rozdíly mezi zrcadlením auznáním vpsychoanalytické teorii ukázal iStephen A. Mitchell (2000). Jak však H. Kohut aE. Wolf (1978) uvádějí, stupeň stability sebevědomí se může urůzných lidí značně lišit. Výzkumy potvrdily, že např. lidé snarcistickou tendencí reagují na ohrožení agresivitou (Bushman, Baumeister, 1998). Projevy nepřátelství vmediaci jsou obrannou reakcí na pocity studu azranitelnosti.

Odborníci na mediaci hovoří oduchovní dimenzi řešení konfliktů. Co tím mají na mysli? Odpovědi můžeme nalézat votázkách vlastní identity. To, kdo skutečně jsme, kým strany skutečně jsou, je implicitní, hluboký problém, který má duchovní ipraktické důsledky. Spolupracuje-li mediátor sklientem, který se cítí zraněný druhou stranou, může pomoci, když sdělí, verbálně ineverbálně, že to, kým oni sami jsou, není závislé na výsledku mediace nebo na tom, co si onich ostatní myslí. Je důležité, aby jejich rozhodování otom, co je pro ně dobré, nebylo omezováno pochopením či chováním druhých.

Schopnost mediátora samostatně řešit problémy je často klíčovou podmínkou úspěšné mediace, zejména vpřípadech, které se mediátora osobně dotýkají. Nadějí pro něj je snaha vypořádat se účinně svlastními problémy, ato jak na úrovni chování, tak iprožívání. Pochopení vlastních projekcí pomůže porozumět také svým reakcím apocitům apřispěje knávratu kneutralitě. Vnitřní neutralita je předpokladem kdobře fungující neutralitě vnější. Jedním zhlavních nebezpečí terapeuta ve skupinové psychoterapii je jeho vlastní ego. Poznatky můžeme přenést ina mediaci. Je-li mediátor hnán touhou být vnímán jako ochotný, kvalifikovaný, všemocný avšemi milovaný, pak je ironické, když to, co ztěžuje proces řešení konfliktů, je ve skutečnosti nedostižný ideál vlastního sebeobrazu (Weber, Gans, 2003). Takový mediátor má často potíže stolerováním klientů. Optimální fungování vyžaduje, aby mediátor připustil, že snaha po ideálu je neudržitelná iluze, avlastní já přestavěl realističtěji spřijetím hranic vlastní síly, možností, znalostí alásky.

2.3 Sociologická východiska mediace

Společnost ve skutečnosti neexistuje, nebo lépe: společnost existuje, jen pokud se lidé chovají, jako kdyby skutečně existovala. Empiricky se však vyskytují pouze jednotliví lidé se svými zájmy asvým konkrétním jednáním. Hledáme-li skutečný subjekt potřeb společnosti, narážíme obvykle na zájmy zcela konkrétních osob, zpravidla těch, které opotřebách společnosti hovoří (Keller, 2001).

Jak se stímto vypořádat, chceme-li alespoň naznačit sociologická východiska mediace? Pomoci by mohla analýza kanadského sociologa H. M. McLuhana, podle níž právě médium (prostředek komunikace) utváří aproměňuje informaci vlivem svých vlastních zvláštností. Smysl informace se liší podle povahy média (Harrington, 2006). Toto nám velmi dobře vyhovuje při našem – jak uvádí P. L. Berger (2003) – „sociologickém spiknutí“, protože pak můžeme mediaci docela dobře sociologicky ukotvit jako médium, komunikační prostředek utváření společných zájmů aproměny jednání společenských subjektů, které se rozhodly svou konfliktní situaci právě mediací změnit.

Sociologie jako věda je multiparadigmatická, založená na střídání dominantních paradigmat. Soudobou sociologii můžeme vidět jako vědu, vníž spolu existují různé pohledy na skutečnost, na svět, který nás obklopuje. Společná všem těmto pohledům je však otázka, jak je možné, že společnost dokáže zachovat pevný řád, kjehož respektování jsou vedeni všichni členové společnosti? Vodpovědích na tuto otázku se jednotliví sociologové liší. Rozlišují se tři mohutné větve sociologického myšlení, které na ni odpovídají různým způsobem:

1. Teorie konfliktu – domnívá se, že jakákoli forma lidského soužití vyhovuje vždy jen části zúčastněných. Ostatní jsou kúčasti na daném sociálním řádu donuceni, ikdyž to pro ně není výhodné.

2. Teorie interpretativní – svůj zájem přesunuje od společnosti, velkých sociálních skupin ke každodennímu životu běžných lidí. Svět, který nás obklopuje, je závislý na našem přístupu kněmu. Lidé při svých setkáváních navzájem vyjednávají podobu reality. Lidský svět je vtomto smyslu výtvorem těch, kdo vněm žijí, anení to nikdy výtvor hotový. Každý si dělá svůj svět sám amá ho takový, jaký si ho, spolu sdruhými lidmi, dokázal učinit. Přístup klade značný důraz na zodpovědnost člověka za svůj život asvět.

3. Teorie konsenzuální – předpokládá, že vzákladu sociálního řádu stojí nepsaná úmluva, podle níž se lidé vědomě zavazují, že budou dodržovat pravidla, která jim umožní vzájemné soužití.

Včem je tedy naše „sociologické spiknutí“? Zřejmě ve více než odvážné integraci všech tří sociologických přístupů ajejí transpozici na mediační situaci. Kdy konflikt mezi dvěma avíce lidmi je jimi vnímán jako nepříznivý stav snahy onadvládu druhé strany, nucení kpodřízení apřizpůsobení se. Kdy ale oba začnou vnímat „nevýhodnost“ takového stavu pro jejich každodenní fungování. Svým aktivním jednáním se tedy rozhodnou svůj konfliktní vztah změnit avystavět na nových, konsenzuálních základech. Ktomu mezi sebou uzavřou úmluvu azavážou se vní stanovená pravidla nového fungování dodržovat. To vše jim umožní vzájemné soužití vurčité harmonii ařádu.

Současná věda je však díky svému integrativnímu postmodernímu přístupu reprezentovaná spíše tématy ajmény než velkými teoriemi. Proto se další sociologická východiska pokusíme odhalit prostřednictvím sociologického ukotvení třech významných témat, kterými jsou:

• systém,

• konflikt,

• komunikace.

Jak je znašeho teoretického pojetí mediace zřejmé, jde otři jeho klíčové pojmy.

2.3.1 Systém ateorie systémů

Teorii systémů, tak jak ji známe, rozpracoval vpadesátých letech 20. století biolog Ludwig von Bertalanffy (1968). Teorie systémů je mezioborové studium organizace jevů ajejich vztahů. Byla vyvinuta na principech ontologie, filozofie vědy, fyziky, biologie, kybernetiky ainženýrství. Byly stanoveny základní charakteristiky systémů:

• Objekty – části, prvky nebo proměnné systému. Mohou být fyzické, abstraktní nebo obojí, ato vzávislosti na povaze systému.

• Atributy – vlastnosti systému ajeho prvků.

• Vnitřní vztahy – vztahy mezi prvky systému.

• Vnější vztahy – vztahy mezi systémem aprostředím, vněmž systém existuje.

Vývoj systému závisí na míře jeho uzavřenosti či otevřenosti vůči prostředí. Otevřený mediační systém získává informace zprostředí, které využívá kinterakci uvnitř inavenek. Otevřenost zvyšuje jeho šanci přežít aprosperovat. Systémy jsou charakterizované svou celistvostí, vzájemnou provázaností (celek je víc než množina všech jeho částí), způsobem vnímání, subsystémy anadřazenými systémy, seberegulací akontrolou, orientací na cíl, potřebou homeostaze, adaptabilitou apod.

Nejvýraznějším představitelem systémové teorie vsociologii byl Niklas Luhmann. Podle Šubrta aBalona (2010) se Luhmann jako teoretik sociálních systémů projevuje jako „realista“. Systémy pro něj nejsou jenom nějakou myšlenkovou konstrukcí nebo vědeckým modelem, ale něčím, co reálně existuje. Zhlediska konstituce systémů Luhmann rozlišuje stroje, organismy, sociální systémy apsychické systémy. Vrámci sociálních systémů pak odlišuje systémy interakční (definované přítomností), organizační (definované pravidly členství) aspolečenské (definované všemi komunikativně vzájemně dosažitelnými jednáními). Ztohoto pohledu vidíme mediaci jako kombinaci interakčního, organizačního ispolečenského systému. Vcelém Luhmannově díle jsou obsaženy avzájemně se propojují dva přístupy: obecný (formulace obecné systémové teorie vysvětlující vznik, vývoj afungování sociálních systémů) akonkrétní (aplikace teorie na výklad moderní společnosti ajejích dílčích systémů). Pro mediaci je pak inspirativní, že Luhmann zpracovává systémovou teorii ve třech rovinách – vrovině teorie systému, evoluční teorie akomunikační teorie. Komunikace je vtomto pohledu viděna jako integrovaný proces, ne pouze jako izolovaná událost.

Komunikace podle N. Luhmanna

Luhmann zastává názor, že moderní společnost je světem komunikace. Soudobá společnost sestává zkomunikací. Nerozlišujeme již tak výrazně mezi skupinami lidí, ale mezi typy komunikací. Úspěšné typy komunikací se projeví pod tlakem základních funkcí – ovládnutí přírody aregulace konfliktů. Při zpracování následující části vycházíme zděl N. Luhmanna, především (2002, 2004a, 2004b, 2006), avztáhneme ji konkrétně na komunikaci vmediaci.

Ze systémového hlediska můžeme komunikaci považovat za operaci, kde se prvky systému rozhodují, zda komunikovat, nebo nekomunikovat. Komunikace dnešní komplexní společnosti není podle Luhmanna vázána na hermeneutické porozumění jako vtradiční společnosti, ale na úspěch či neúspěch. Buď se přikloníme ke komunikaci, ke komunikovanému smyslu abudeme úspěšní, nebo se odmítneme podílet na komunikovaném smyslu avtomto kontextu budeme neúspěšní. Stejně tak zúčastnění se mediace zvyšuje šance na úspěch vřešení našeho konfliktu. Důležité je Luhmannovo tvrzení, že komunikace nevytváří systém, ale je interním procesem systému. Komunikaci považuje za podmínku existence každého sociálního systému. Pokud komunikace probíhá, mediace trvá. To však predikuje trvalý problém, jímž je možnost nedorozumění asporu. Tím se ale systém sám stimuluje kakcím odstraňování aregulace takového stavu. Zpohledu systémové teorie ale vždy existuje více možností, než kolik je realizováno. Také ztéto myšlenky mediace čerpá, neboť právě ona otevírá partnerům možnosti řešení, okterých dosud netušili nebo je znějakého důvodu neuskutečňovali. Mediátor využívá mechanismy, jejichž účelem je stabilizovat komunikační procesy avztahy vmediaci. Tyto komunikační mechanismy Luhmann označuje „média“ (Šubrt, Balon, 2008). Média charakterizuje jako sémantické aparáty, které dovolují dosáhnout úspěchu ivnepravděpodobných komunikacích. Všechna média jsou důležitá pro přenos sdělení akaždé znich vytváří specifickou formu komunikace. Za základní médium komunikace vlidských systémech považuje jazyk. Aby mediační komunikace mohla probíhat, musí být sdělovatel ipříjemce společně naladěni na stejnou rovinu významů, na níž komunikace (sohledem na vzájemné porozumění) probíhá.

2.3.2 Konflikt ateorie konfliktu

Počátky teorie konfliktu můžeme nalézt v19. století vsociálním darwinismu (od Darwina přejímá teorii boje opřežití), rasově-antropologickém směru amarxismu (třídní protiklady vedou ktřídnímu boji arevoluční změně poměrů). Sociologie se po celé 19.století apočátkem 20. století věnuje analýze konfliktních situací jen nesystematicky. Větší zájem budí až upředstavitelů chicagské školy. Asi od třicátých let 20. století ustupuje zájem sociologie otéma konfliktů do pozadí aobjevuje se až vParsonsově verzi strukturálního funkcionalismu. Ten za podstatu fungování sociálních systémů považuje konsenzus apřizpůsobení. Konflikt je vjeho pojetí chorobný příznak individuální maladaptace či projev anomického stavu společnosti. Teprve vpolovině padesátých let jako reakce na jednostrannosti strukturně funkcionálního přístupu apod vlivem R. K. Mertona rehabilituje problematiku konfliktu L. Coser. Zaměřuje se také na jeho pozitivní funkce. Tvrdí, že konflikt může být jak negativní, tak pozitivní. Již uCosera lze pak nalézt jednu zústředních myšlenek sociologické teorie konfliktu, podle níž nejsou nebezpečné samotné konflikty, ale absence pravidel pro jejich regulaci.

Problematice konfliktů se vsociologii věnovali především Lewis Coser, Charles Wright Mills, Ralf Dahrendorf aRandall Collins. Přinášíme krátké shrnutí jejich pohledu na danou problematiku.

Lewis Coser – obnovil zájem oteorii konfliktu. Významná je jeho práce The Functions of Social Conflict (Funkce sociálního konfliktu, 1956), ve které se snaží dokázat, že konflikty mohou přispívat kupevnění sociálního řádu. Říká, že konflikt scizí skupinou pomáhá ustavit audržovat identitu skupiny vlastní. Coser rozlišuje konflikty vnitřní (ve skupině) avnější (mezi skupinami), dále konflikt realistický anerealistický. Realistický konflikt je řešením existujícího sporu, kdy silnější vítězí akonflikt je uzavřen. Nerealistický konflikt je aktem agrese sám osobě. Agrese je cílem bez ohledu na její objekt. Rozdíl je však vtom, že nerealistický konflikt neukončí žádné vítězství. Každé vítězství agresora povzbudí kdalší agresi. Coser také rozlišuje mezi konfliktem osobním (subjektivním), který je motivován osobními zájmy acíli člověka, akonfliktem neosobním (objektivním), motivovaným společenskými zájmy, ideologií. Neosobní konflikty jsou závažnější, hlubší, obtížně řešitelné. Coser se domnívá, že absence jakýchkoli konfliktů nemůže sloužit jako indikátor stability azdraví skupiny. Naopak, ve skupině, kde nejsou žádné vnější konflikty, se členové bojí své zájmy projevit. Ty skupiny aspolečnosti, které dovolí rozehrát celou škálu okrajových konfliktů, mají větší šanci zabránit propuknutí konfliktů zásadních.

Zhlediska mediace si pozornost zasluhuje iCoserův termín „antagonistická kooperace“, při níž lidé spolupracují, protože koalice sdruhými posiluje jejich vyhlídky na osobní prospěch. Ustanovením pravidel, uzavíráním koalic jako vyústění konfliktu může podle Cosera konflikt lidi ispojovat.

Charles Wright Mills – jeho verze teorie konfliktu je krajně kritická. Mills odhaloval rozpory skryté pod povrchem prosperující společnosti. Tím poukazoval na rozpor mezi faktickou povahou společnosti ajejím idylickým obrazem. Tvrdí, že jedním znejvětších problémů moderní doby, která je zaměřená jen na konzum, se stává problém, jak motivovat lidi ktomu, aby byli ochotni nést zátěž svobody. Ukazuje se totiž, že někteří lidé nechtějí, nebo ani nejsou schopni používat tolik rozumu, kolik vyžaduje svoboda. Jeho práce The Power Elite (1956, česky: Mocenská elita, 1966) aThe Sociological Imagination (1959, česky: Sociologická imaginace, 2002, 2008) vyšly iunás.

Ralf Dahrendorf – německý sociolog působící ve Velké Británii. Jeho koncepce teorie konfliktu je nejúplněji obsažena vpráci Soziale Klassen und Klassenkonflikt in der industriellen Gesellschaft (Sociální třídy atřídní konflikt vprůmyslové společnosti, 1957). Trvá na tom, že každá společnost je založena na polaritě dvou protikladných sil (rozpor mezi vlastníky anevlastníky, ale zejména mezi těmi, kdo kontrolují výkon moci, atěmi, kteří jsou zvýkonu moci vyloučeni). Jeho teorie se zabývá intenzitou konfliktu (množství energie, která je při konfliktu vydávána) anásilností konfliktu. Kritériem násilnosti je krvavost – do jaké míry je konflikt krvavý. Tvrdí, že konflikty by neměly být krvavé (násilné). Mělo by dojít knastolení všeobecně respektovaných pravidel pro řešení konfliktu, aniž by docházelo knásilí.

1. Lidé se chovají tak, aby vprvní řadě uspokojili své zájmy, apro jejich prosazení jsou ochotni udělat cokoli.

2. Vtomto snažení má každý člověk kdispozici různé (nerovnoměrně rozdělené) zdroje, které mu umožňují dosáhnout žádaných cílů.

3. Nerovnosti umožňují jedněm získávat dominantní postavení nad druhými, což přináší odpor těch, kdo jsou vnevýhodné situaci. Tím vznikají mezi lidmi askupinami konflikty.

4. Ideje avíry je třeba vysvětlovat vsouvislosti se zájmy lidí, kteří mají zdroje je prosazovat.

Vrámci mediace se zpohledu teorie konfliktu zabýváme otázkami:

• Jaké síly udržují soudržnost mediačního systému?

• Jakou povahu má vnitřní strukturace mediačního systému akčemu slouží?

• Jaký je původ nerovnosti mezi účastníky mediace?

• Pro koho je existující stav funkční, komu ajak mediace slouží?

Základním východiskem teorie konfliktu je protikladnost zájmů. Protikladné zájmy lidí vedou kjejich konfliktu aboji ovítězství anadvládu. Tak můžeme říci, že mediační systém je charakteristický protikladností zájmů účastníků, která se však má jejich účastí na specifické komunikaci změnit.

2.3.3 Sociologické teorie komunikace

1. Technická – nakolik přesně lze symboly přenášet.

2. Sémantická – nakolik přesně odpovídají přenášené symboly zamýšleným významům.

3. Účinnosti – nakolik účinně ovlivnil přijatý symbol jednání adresáta.

2.4 Právní východiska mediace

2.4.1 Filozofie práva

2.4.2 Teorie práva

2.4.3 Spravedlnost

Restorativní justice

Howard Zehr (2003), jeden zduchovních otců restorativní justice, definoval počátkem devadesátých let nový komplex názorů akoncepcí trestní spravedlnosti:

1. Spravedlnost je definována jako spravedlivý vztah posuzovaný podle výsledku.

2. Podstata zločinu jako interpersonálního konfliktu je respektována.

3. Zločin je definován jako újma způsobená jednotlivci jednotlivcem.

4. Zločin je vnímán vkontextu všech morálních, sociálních aekonomických aspektů.

5. Pozornost je soustředěna na nápravu zločinem způsobené nespravedlnosti.

6. Pozornost je soustředěna na řešení problému budoucí odpovědnosti azávazků.

7. Pravidlem je dialog adiskuse.

8. Aktivní zapojení všech účastníků trestního konfliktu.

9. Restituce jako prostředek nápravy mezi oběma stranami.

10. Sociální reakce zaměřené na odstranění škodlivých důsledků vsoučasnosti avbudoucnosti.

11. Společenství se stává aktivním činitelem restorativního procesu.

12. Stimulace vzájemnosti asounáležitosti.

13. Akceptování rolí při hledání řešení.

14. Zodpovědnost pachatele za delikt vede ksoučinnosti při nápravě způsobených škod.

15. Závazek vůči konkrétní oběti zločinu.

16. Stigmatizace odčinitelná aktivitou pachatele při nápravě škod.

17. Vytváření možností pro pokání aodpuštění.