Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Jaroslava Dosedlová, Ph.D.

TERAPIE TANCEM

Role tance v dějinách lidstva a v současné psychoterapii

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4840. publikaci

Recenzovali:

prof. PhDr. Stanislav Kratochvíl, CSc.

prof. PhDr. Mojmír Svoboda, CSc.

Ilustrace Mgr. Marcela Hebertová

Odpovědná redaktorka Šárka Vieweghová

Sazba a zlom Radek Vokál

Návrh a zpracování obálky Michal Němec

Počet stran 184

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3711-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Radek Vokál.

ISBN 978-80-247-8056-6 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8057-3 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Psychoterapie již před dávnou dobou vešla do věku dospělosti. Připomeneme-li si prehistorické praktiky mezopotámských ochránců zdraví, vedla cesta ve společnosti starověkých egyptských kněží dále přes antiku až k počátkům novověku. V samostatný obor vyústila v 19. století, zejména v jeho posledních desetiletích. Psychoanalýza (bez ohledu na to, jaký kdo má na ni názor), představovala úhelný kámen a počátek systematické a vědecky podložené terapie a nahradila dřívější postupy založené na přáních, zkušenostech a rituálně-náboženských idejích.

Současná psychoterapie se rozrostla do značných rozměrů. Pro mnohé znamená naději, pro jiné způsob obživy. Zejména období po druhé světové válce lze mj. charakterizovat jejím masivním rozvojem; psychoterapeuti se scházejí na mnoha odborných setkáních, na jejich ordinace narážíme stále častěji. Je nezpochybnitelné, že dominují dvě základní tendence: na jedné straně jsme svědky rozvoje nových směrů, metod a technik, na druhé straně sílí snahy o integraci či syntézu terapeutických postupů. Tento nůžkový efekt přetrvává do současnosti. V roce 1985 se ve Phoenixu v USA konal první velký kongres, který měl přispět k integraci psychoterapeutických směrů. Účast světově proslulých psychoterapeutů byla více než reprezentativní. Moudří muži přednesli svoje stanoviska, vyslechli stanoviska jiná, označili je za zajímavá, nicméně setrvali na svém. Do dnešní doby proběhlo již několik „integrativních“ setkání, ke sblížení jednotlivých škol však nedošlo.

Touze být zakladatelem a představitelem nového směru se neodolává snadno, takže často jen nepodstatné změny jsou postulovány jako zásadní odlišnosti, povyšující jejich objevitele na otce zakladatele něčeho nového.

Pomineme-li výše uvedenou touhu po vyniknutí některých výrazně ambiciózních jedinců, musíme vyslovit názor, že rozdílnost, různost a diferencovanost psychoterapeutických postupů je nezbytná. Nelze najít univerzální recept vyhovující všem. Postmodernismus (často vysmívaný, často adorovaný) vyznává multiplicitu, mnohoznačnost, paralelní existenci a prolínání různého. Kdeco může mít mnoho příčin a jakákoliv příčina má zase mnoho různých důsledků, s čímž musí ve své práci počítat každý psycholog. Odlišnost problémů a jejich nositelů vyžaduje mnohost terapeutických přístupů, škol, metod a technik.

K relativně „mladým“ terapeutickým postupům lze přiřadit terapii tancem, přestože tanec sám je spojen s historií lidstva od samého počátku. Vždy měl psychoterapeutický náboj, pomáhal ulehčovat život, přenášet člověka přes těžká období, vyjadřoval radost, někdy pomáhal i přežít. Tanec je fenomén kulturní, umělecký, antropologický, zjemňující, obohacující a povznášející lidskou duši i komunikaci. Má dar redukovat úzkost a pomáhá překonat to, co nejde překonat jinak.

U tance jako u jiných nonverbálních psychologických metod jde o proniknutí do expresivních procesů, zatímco verbální vyjadřování je spojeno s reaktivními procesy, s asociacemi a interpretacemi. Tanec tak vstupuje do hlubších vrstev lidské psychiky.

Pohyby prozradí i to, co lze verbálně skrýt. Naší snahou není dosáhnout nechtěného odhalení. Nechceme „přistihnout“ někoho při nepravdě, jen lépe vidíme radiály myšlení, cítění, postojů, vztahů. V pohybu nelze předstírat tolik jako ve slovech. Jazyk je rafinovaný nástroj; čím více jej ovládáme, tím více dokážeme sdělení modifikovat. V motorickém vyjadřování nejsme tak zběhlí a trénovaní, nedokážeme ho kontrolovat ve stejné míře jako slova. I v tom je moc a autentičnost tance.

K tanci netřeba slov, překračuje kultury, je „němým uměním“, ale mluví výrazy silnějšími než cokoliv jiného. Když se lidé báli a neuměli svůj strach vyjádřit, tančili. Když „přetékali“ nadšením či radostí, vyjádřili to pohybem. Pro tanečníka není důležité společenské zařazení: středověcí sedláci tančili zemité a syrové tance, oproti tomu na francouzském dvoře vyrostlo umění tanců sofistikovaných a vyumělkovaných. Plesy se staly imanentní součástí národního uvědomování a obrození nejen v našich zemích.

Tam, kde civilizace nenabídla racionální výklad světa, slouží tanec primární komunikaci, usnadňuje kontakty, má často erotický náboj, vyjadřuje radost, slouží k zahánění zlých duchů i nemocí, pomáhá ovládat přírodní živly a cykly, zahání obavy a osvobozuje od nich. Tanec je přístupný všem, zdravým i lidem s nemocemi ducha či těla. Je součástí života dospělých, dětí, jedinců invalidizovaných i těch, kterým jejich duševní onemocnění ztěžuje vyjadřovat se verbálně. Překračuje jazykové bariéry, vede k maximálnímu uvolnění, redukuje tenzi. V moderní psychoterapii nepůsobí izolovaně, taneční exprese bývá občas spojována s následnou verbální interpretací a vytváří se tak komplexní sdělení o jedinci.

Primitivní člověk tančil, aby se ochránil před neznámem a zlem, aby lov byl úspěšný, aby pole rodila. Aby zesílil svá přání, maloval je na stěny jeskyní, které si jezdíme prohlížet do Lascaux a jinam. Stejných postupů používá i psychoterapeut kombinující pohybovou terapii s výtvarnou arteterapií. Prolínání tance a výtvarných projevů obohacuje tradiční terapii, v níž dominuje verbalizace. Hledání prazákladů „duše“ a jejího vztahu ke světu vedlo k příklonu mnoha významných umělců (jmenujme namátkou Picassa) k zájmu o primitivní umění i o tvorbu psychicky nemocných, což vyústilo ve vznik „art brut“ – syrového umění.

Tanec přináší do psychoterapie, která je v moderním pojetí převážně verbální, zcela nové chápání percepce i behaviorálních procesů. Ani tzv. taneční terapie není homogenní, což demonstruje autorka této knihy. V konkrétních tanečních terapiích se odrážejí i jednotlivé směry psychoterapie, ať již mají syntetický, analytický či integrativní přístup ke světu.

Mimo rámec psychoterapie existují zvláštní formy tance i jako součást kultury – např. rotační tance tureckých dervišů, v kultu voodoo v Karibiku či při navozování transových stavů pomocí hektického rytmu bubeníků při tzv. terpsychoraetrance therapy.

Autorka píše o tématu, které doprovází celou její dosavadní profesní kariéru. Své vědomosti stále rozšiřuje a také – což je obzvlášť významné – získává nové a nové praktické zkušenosti, ať již v renomovaných kurzech v zahraničí, tak i při vlastní práci s lidmi, kteří pomoc chtějí a potřebují. V našem odborném písemnictví vyplňuje předkládaná kniha mezeru způsobem více než dostačujícím, kromě deskripce mnoha přístupů a forem nabízí čtenáři i jejich interpretaci.

Mojmír Svoboda

Slovo úvodem

Když jsem na přelomu osmdesátých a devadesátých let 20. století studovala psychologii v Brně na Masarykově univerzitě, byla u nás taneční terapie směrem téměř neznámým a já sama jsem o její existenci neměla ani tušení. Seznámila jsem se s ní až na studijní stáži ve Francii o několik let později. Terapie tancem mě velmi zaujala, proto jsem se do Francie vydala znovu, tentokrát již s konkrétním cílem ji studovat. Po návratu jsem vyhledávala další kurzy v Čechách i na Slovensku (většinou vedené zahraničními lektory) a vzdělávala jsem se i v příbuzných oborech, především v psychoterapii orientované na tělo. Zkušenosti s uplatněním pohybu a tance v práci s lidmi jsem získávala vedením seberozvojových kurzů pro studenty i běžnou populaci a vedením tanečně terapeutických hodin s pacienty Psychiatrické kliniky v Brně-Bohunicích. Získala jsem doktorát na základě obhajoby dizertační práce, která taneční terapii v té době u nás do odborného světa uváděla.

Po dvaceti letech, v druhé dekádě 21. století, je taneční terapie v psychologických kruzích již proudem známým a žádaným. Neznamená to však, že si všichni odborníci nebo i veřejnost představují pod tímto označením totéž. Obklopují nás letáčky lákající na afrotance, transovní tance, kruhové tance, tance pěti rytmů, diskutuje se o terapeutické funkci břišních tanců, flamenka nebo street dance. Spadají všechny tyto taneční aktivity do rámce taneční terapie? Jak se taneční terapie definuje a vymezuje?

To je jedna z nejdůležitějších otázek, na kterou budeme hledat v této knize odpověď. Nechceme se však přitom omezit jen na výčet asociací tanečních terapeutů, definic a teoretických východisek jednotlivých proudů taneční terapie, které vznikly a rozvíjejí se během posledních sedmdesáti let. Vždyť tanec provází člověka odnepaměti. Ani terapeutická funkce tance není žádnou „horkou“ novinkou. Proto je cílem této práce hledat sociální roli tance obecně a jeho terapeutickou roli zvlášť v průřezu kulturních dějin lidstva od pravěku až do současnosti, samozřejmě s těžištěm v současné psychoterapii.

Abychom mohli lépe charakterizovat úzdravné mechanismy tanečního pohybu, vrátíme se nejprve do minulosti. Spolu s pravěkým lovcem se ponoříme do magických rituálů zaklínání, s prvními zemědělci budeme tancem prosit o déšť, s egyptským faraonem ukazovat Slunci jeho cestu. Ve starověkém Řecku podlehneme nekontrolovatelnému šílenství dionýsií, a když vystřízlivíme, pravou míru nám vrátí Platon. Těžko však zůstaneme stoicky klidní při pohledu na rafinovanou svůdnost římských erotických tanečnic. Ztratíme tím sice červenou nit posvátného rozměru tanečního obřadu, ale budeme tančit dál, nedbajíce na rozhorlená kázání středověké církve. Tanečním transem se budeme snažit zachránit před morovou nákazou ve 14. století i před nejistotou století dvacátého.

V dalších kapitolách se již budeme plně věnovat taneční terapii, podmínkám jejího vzniku, jejímu vymezení a teoretickému zázemí jednotlivých směrů. Mým záměrem není podat vyčerpávající výčet všech tanečněterapeutických směrů a jejich představitelů (nejčastěji představitelek), který zůstává stále otevřený. Snažím se spíše zachytit podstatu jejich terapeutické práce a sledovat ji v kontextu teoretických přístupů velkých psychologických škol, od psychoanalýzy a dynamické psychologie přes kognitivně-behaviorální a humanistickou psychologii až k integrativním a eklektickým směrům. Taneční terapii zasadíme rovněž do kontextu somatických, na tělo orientovaných terapií a budeme hledat styčné body jejich účinných terapeutických faktorů. Poslední kapitola je věnována taneční terapii jako jedné z forem arteterapie a diskusi o případných léčivých účincích umění samotného.

Zasazení taneční terapie do širšího rámce kulturní historie, kulturní antropologie a teorie psychoterapie považuji za důležité. Věřím, že díky tomu dojdeme se čtenáři k závěru, že ne každý tanec je taneční terapií, ale na druhé straně že neexistuje ani jen jeden jediný správný způsob tanečněterapeutického působení.

V Brně 9. září 2011

Jaroslava Dosedlová

I. Tanec vprůběhu dějin lidstva

1. Tanec vpravěku

Od nejstarších dob patří tanec kdávným formám výrazu konfrontace člověka sbytím. Otázkou života asmrti vpravěku byl lov, prvořadý zdroj obživy ahlavní zaměstnání mužů. Ulovit velké zvíře stálo hodně námahy, bylo to nebezpečné anejisté. Jak to zařídit, aby byl lov úspěšný? Vsituacích, které jsou velmi neurčité avyžadují hodně štěstí, si tehdejší člověk pomáhal magií, používáním určitých zaklínadel, předmětů nebo činností, které měly vést kžádaným výsledkům (což někdy platí ipro člověka dnešního).

Imitativní magie nahrazuje skutečnost nápodobou, znázorněním, zobrazením. Např. přesné zobrazení zvířete umožní získat nad ním moc. Kontaktní magie se zakládá na předpokladu, že něco, co souvisí sčlověkem, zvířetem nebo předmětem, si může podržet vlastnosti toho, čemu původně patřilo, amůže to ovládat (Murphy, 1999). Prapůvodní magie nalézá svůj výraz jednak ve výtvarném umění zaměřeném na zvířecí svět, jednak ivtanci podobného zaměření. O podobě takového magického tance nevíme nic určitého. Víme jen, že se lovec snažil co nejvýstižněji napodobit zvíře, aby ho ovládl apozději ulovil (Huyghe, 1967).

Spojení výtvarného atanečního pravěkého magického umění dokládá kresba napůl lidského, napůl zvířecího „čarodějníka“, který tančí vjeskyni Trois Frères vPyrenejích. VDordogne jsou „čertíci zTeyjatu“ zachyceni vjednotlivých fázích jednoho skoku (Bourcier, 1994). Pravěký kreslíř však nevytváří portréty. Tělo zobrazuje také jen zrituálních důvodů. Stejně je tomu ivCogulu, kde jsou na stěně vyobrazeny čtyři páry žen tančící břišní tance. Germaine Prudhommeau (1986) vysvětluje pohyby pánví vtanci jako magii plodnosti. Ženy napodobovaly pohybující se břicha těhotných avěřily, že tak otěhotní iony samy.

Paul Bourcier (1989) se domnívá, že nejstarší neimitativní tance vzpřímeného člověka byly založeny na rotaci těla kolem vertikální osy. Tento pohyb velmi rychle navozuje stav změněného vědomí destabilizací statického analyzátoru ve vnitřním uchu. Prohlubuje se trans, který umožňuje domnělý kontakt s„jiným světem“.

Přímé spojení snašimi paleolitickými či neolitickými předky můžeme navázat jen prostřednictvím maleb na stěnách nebo kosterních nálezů, což je velmi málo pro úspěšnou rekonstrukci jejich tanečního výrazu. Můžeme však leccos odvodit pozorováním života lidských pospolitostí, které do nedávné doby žily nebo idnes žijí na velmi primitivním stupni vývoje, takže se původním lovcům, sběračům araným zemědělcům svým životním stylem podobají. Proto také můžeme využít antropologické popisy života primitivních kmenů, které vznikly v19. nebo 20. století.

Základem hospodářského života ve starší astřední době kamenné (paleolitu amezolitu) byl lov zvěře, rybolov asběr plodin, vmladší době kamenné (neolitu) se začíná rozvíjet zemědělství achov dobytka (Podborský, 2006).

1.1 Období lovu, rybolovu asběru (paleolit, starší doba kamenná, 40 000 – 10 000 př. n. l.)

Je spjato sdobou mladého paleolitu. Lovecká komunita čítala dle propočtů současných vědců třicet, maximálně sto členů. Muži odcházeli na lov, ženy sdětmi pobývaly vzákladním táboře avěnovaly se sběru nebo idrobnému lovu vblízkém okolí. Všichni přespávali vobydlích, jejichž součástí bylo ohniště. Polokočovný životní styl lovců asběračů nutně vyžadoval kooperaci aúčinnou komunikaci. O vysoké úrovni mentálních schopností pravěkých lidí, představivosti, velké míře abstrakce, plánování akoordinování činnosti svědčí archeologické nálezy nástrojů zkamene, dřeva akostí, doklady používání barviva, rytiny na kostech, kamenné plastiky anástěnné malby (Fridrich, 2005).

Podobný životní styl můžeme sledovat uněkterých současně žijících kmenů (Aboriginců vAustrálii, Papuánců aCanatů vOceánii, Pygmejů vAfrice aSantalů vIndii). Kontakt scivilizací tam dosud nemodifikoval jejich chování.

Názory na funkci paleolitického umění procházejí vprůběhu posledního století vývojem. Vprvní polovině 20. století převládala hypotéza olovecké magii, tedy přesvědčení, že umění mělo jednoznačně magický charakter avztahovalo se především kzajištění úspěšného lovu. Vdruhé polovině 20. století je paleolitické umění chápáno jako odraz strukturálního světa rozlišeného pohlaví, některá zvířata údajně představují mužský princip, jiná ženský. Další rovina pohledu rozvíjená od osmdesátých let 20. století zdůraznila kulturní kontext archeologických nálezů aupozornila, jak je nebezpečné promítat ideje současné společnosti do minulosti.

K zásadnímu obratu vsystému nazírání na umění starší doby kamenné došlo vdůsledku nejnovějších objevů, např. vjeskyni Chauvet vjižní Francii vroce 1994. Stáří jeskynních maleb zvířat bylo pomocí moderních metod určeno na více než 30 000 let. Technika malby (stínování, perspektiva, zachycení pohybu) icelkové umělecké vyjádření jsou udivující. Zdá se, že umění jeskynních maleb bylo nejintenzivnější voblastech kontaktu lidí moderního typu aneandrtálců. Otázkou zůstává, zda anakolik plnilo tmelící roli (Fridrich, 2005). Každopádně pravěké umění plnilo estetickou ispolečenskou roli zároveň.

Taneční historička Prudhommeau (1986) interpretuje umění lovecké komunity vjeho mytologické amagické funkci. Tanec jako druh uměleckého výrazu vždy doprovází základní problém života, atím je na této kulturní úrovni obživa. Nutnou avelmi důležitou součástí lovu jsou proto tance, které mají magický charakter. Jejich formy se dají rozlišit na:

•tance napodobující zvíře (nejpočetnější anejprimitivnější);

•tance napodobující smrt zvířete;

•tance se zbraněmi, které mohou přímo napodobovat boj nebo mohou být jeho neimitativní metaforou.

Cíl tanců před lovem může být trojí:

•aby zvíře přišlo;

•aby zemřelo;

•aby zbraně byly účinné.

Po lovu členové kmene tančí jen zřídka. Magie se na rozdíl od náboženství vztahuje kžádoucímu objektu přímo, bez prostřednictví nějakého božstva. Proto také ani neexistuje nějaká forma poděkování po dosažení cíle. Archaický člověk však může tančit ze dvou jiných důvodů:

1. Stejně jako by příslušníci kmene pomstili zabití svého druha, mohla by se izvířata stejného druhu mstít za usmrcení jednoho znich.

2. Mstít by se mohlo izvíře samo, ikdyž je mrtvé.

V takových případech kmen tančí přímo nad tělem zvířete před jeho konzumací.

1.2 Lov asběr spojený spastevectvím (mezolit, střední doba kamenná, 10 000 – 7 000 př. n. l.)

Lov (už za pomoci domestikovaného psa), rybolov asběr plodin jsou stále základem života lidí ze střední doby kamenné. Lidé si však začínají ochočovat některá do té doby divoce žijící zvířata (nejdříve kozy aovce), domestikují je akočují snimi za pastvou. Do mezolitu spadají první bojová střetnutí (Podborský, 2006). Kmeny se na svých cestách setkávají ačasto mezi nimi dochází kpotyčkám oteritorium, dobytek azásoby potravin. Převládá bojová nálada, která se odráží vtancích. Můžeme rozlišit tance napodobující vlastní boj aneimitativní tance se zbraněmi. Tancem se bojovníci snaží dosáhnout toho, aby byl nepřítel zneškodněn aaby vlastní zbraně byly účinné. Zbraň je nutno naučit jejímu chování ještě před vypuknutím boje vbojovém tanci. Každý zjeho účastníků je přesvědčen osvé vlastní nezranitelnosti, na smrt nemyslí. Rytmus, pokřik adivoké poskoky uvádějí všechny bojovníky do stavu excitace avzbuzují vnich touhu po zápase. Pokud nomádští pastevci tančí po boji, je to opět proto, aby se vyhnuli pomstě mrtvých.

S pasteveckým způsobem života se můžeme idnes setkat uMongolů vAsii, uTuaregů, Peulů aMasajů vAfrice au některých indiánských kmenů vAmerice (Prudhommeau, 1986).

V době osídlování Severní Ameriky se bílí kolonizátoři dostali do kontaktu skulturou prérijních indiánů. Zté doby pocházejí pověsti očarovné moci totemových tanců – tanců kmenové integrity aidentity.

Totem představuje třída věcí, od které rod odvozoval svůj původ. Nejčastěji to bylo nějaké zvíře, méně rostliny nebo Slunce, Měsíc, déšť apod. Zvíře je chápáno jako prapředek rodu aurčité alter ego člověka: hyne-li totemové zvíře, je život člověka ohrožen. Proto lidé kmene vzdávají totemu poctu achrání ho před zabitím, pojídáním či jiným užitím (Justoň, 2000, in Vodáková A., Vodáková O., Soukup /eds./, 2000). Pokud je totemové zvíře loveno, musí být magickým ceremoniálem usmířeno nebo přesvědčeno, že ho nezabil člověk. H. Rejchrtová (1952) vypráví oTunguzech ajiných sibiřských národech, kteří předvádějí zabitému medvědu, že ho nezabili anebudou ho jíst příslušníci rodu, ale předváděné zvíře, většinou pták. Tunguzové mávají rukama, vyskakují do vzduchu anapodobují hlas havrana.

Členové rodu se nazývají podle totemu, připodobňují se mu maskami, zvláštními oděvy apohyby při tanci. Indiáni obývající severozápadní území Severní Ameriky stavěli totemové sloupy. Tanec totemu je jedním zhlavních prostředků označování příslušnosti krodu nebo ke kmeni. Existuje indiánský tanec medvěda, bizona, lišky, jelena, vlka, psa, brazilský tanec želvy, australský tanec dinga, ještěrky ajaguára, severoasijský tanec medvěda, vlka, losa, soba, tuleně, mrože, velryby nebo žraloka.

Jako přežitek archaického kultu medvěda unás můžeme označit zvyk vodit masku medvěda omasopustě. Medvěd byl totiž spojován spředstavou moci aplodnosti, proto ho vodili dům od domu apo všech místech, která měla hospodářský význam. Medvědí tance jsou ještě vnašem století součástí svatebního obřadu ve Štôle av Mengušovcích, vČiernom Balogu tančí dřevorubci tanec nazvaný přímo „medvieďka“. Antropomorfní vztah kmedvědu přežívá ivnárodních pohádkách (Rejchrtová, 1952).

K tancům, které podporují identitu aintegritu kmene, patří pověstmi opředený sluneční tanec (The Sun Dance) prérijních indiánů. Tančily ho všechny severozápadní indiánské kmeny, nejvíce propracovaný byl však uArapahů aČejenů. Pro Čejeny znamenal celkovou obnovu světa. Věřili, že energie vesmíru se postupně spotřebovává, aje proto nutné ji každoročně doplňovat tancem. Byl to očistný aobrozující rituál pro svět ipro každého tanečníka zvlášť. Kmen Ute chápal sluneční tanec jako léčebnou ceremonii, uKomančů mu přibyl další úkol: měl zajistit nezranitelnost bojovníků vboji. Během kolonizace prérií bílými osadníky v19. století hrál tajuplný sluneční tanec roli integrativní aanxiolytickou, spojoval členy kmene azbavoval je úzkosti.

Přibyly kněmu idalší tance. Vypráví se, že vdobě ohrožení navštívil indián Taivo Velkého ducha, aby se ho zeptal na osud svého kmene. Velký duch věštil zemětřesení, které zničí všechny bílé iindiány. Indiáni však budou po třech dnech znovuzrozeni. Zároveň Taivovi vnukl tanec Velkého ducha (The Ghost Dance). Katastrofu předjímaly všechny kmeny, ale poselství si vykládaly různě. Někteří indiáni odešli do hor. Hrstka Siouxů obrátila tanec Velkého ducha vaktivní rezistenci. Zemřeli vboji uWounded Knee (Adamson, Everett, 1976).

Ve společenství kmene má vedle náčelníka významné místo šaman. Je zároveň lékařem, knězem, sociálním pracovníkem imystikem. Šamanova nadpřirozená moc vyplývá zjeho kontaktu se světem duchů az jeho schopnosti přimět nebo přinutit je ke spolupráci slidmi. Základní technikou šamanovy cesty je stav kontrolovaného transu. Tím, že dokáže svůj trans aktivně ovládat, se liší od lidí, kteří upadají do změněných stavů vědomí pasivně vlivem „posedlosti“.

Důležitá role připadá šamanovi při lovu zvěře, zajišťování dostatku lovné zvěře je často dokonce důležitější než uzdravování lidí.

Zdraví všamanově pojetí zahrnuje kromě zdraví fyzického apsychického isprávnou výživu, dobré přátele, úspěchy vpodnikání ivboji. Onemocnět může člověk ze tří příčin:

1. Pacient ztratí jednu ze svých duší. Šamanovým úkolem je vydat se na cestu do jiného světa aduši vybojovat zpět.

2. Do pacientova těla vnikl cizí předmět (např. chlupatá housenka nebo úlomek kosti). Šaman tento předmět veřejně „vysaje“, atím odstraní hlavní příčinu nemoci. Pokud vniknutí cizího předmětu zavinil nepřítel, šaman pacienta brání kouzly, která jsou silnější než nepřítelova.

3. Pacient onemocněl porušením určitých tabu. Neštěstí ztoho vzniklé může postihnout celou komunitu. Vtakové situaci léčí doznání (Vitebsky, 1996; Murphy, 1998).

Role šamana, pacienta apublika vrituálu uzdravování splývá. Obřady stanci, zpěvy, recitací arůznými posvátnými předměty či symboly jsou často velmi účinné, protože jsou obrazem potřeb apocitů všech zúčastněných.

Příklad šamanského léčení nám může poskytnout tanec druhu „bori“ ze severní Nigérie. Slovo bori má poněkud neurčitý význam, ale lze říci, že označuje zlého ducha, démona nebo osobu vdeliriu. Tanec „bori“ je pokusem ovypuzení zlého ducha choroby ztěla nemocného. Zajímavé je, že sám pacient musí prodělat dlouhé období cvičení, zasvěcování azvláštní životosprávy (typická je kúra bylinnými odvary) vpustině, než začne být tancem léčen. Léčení provádí za náležitý poplatek (drůbež, koza nebo látky) zvlášť vycvičený učitel, který si své terapeutické umění bedlivě střeží. Závěrečný obřad vede šaman ve zvláštní masce aúboru za doprovodu hudebních nástrojů. Nejprve je obětována černá koza. Pak se domorodí obyvatelé seřadí do průvodu apacient je vněm na nosítkách donesen do svého domova. Tanečníci krouží nalevo kolem posvátného stromu, aby byli usmířeni duchové sídlící vtamaryšcích abaobabech. Postupně se tanec zrychluje, až tanečníci dosáhnou transu. Ve stavu hypnotického vytržení se najednou účastníci zhroutí kzemi sočima strnule upřenýma. Po určité době se vrátí knormálnímu stavu vědomí. W. D. Hambly (1934), který tento výjev popsal, dokládá, že mohamedánští ibritští vládcové se snažili tyto tance potlačit, ale smalým úspěchem.

1.3 Zemědělství (neolit, mladší doba kamenná, od 8 000 př. n. l.)

Tzv. neolitická revoluce změnila tzv. přisvojovací způsob života lidí vproduktivní hospodářství. Lidé se přestali spoléhat na zdroje, které příroda sama nabízela, začali je sami vytvářet. Základem obživy se stalo zemědělství (Fridrich, 2005). Usedlý způsob života člověku přinesl zklidnění apravidelný rytmus: setí, růst rostlin, sklizeň, zpracování úrody, střídání ročních období, významné mezníky lidského života. Člověk přestal žít vbeztvarých rozměrech absolutní současnosti, nabyl pojmu času aopakování. Jeho tance se vážou kpravidelně vykonávaným činnostem. Můžeme je rozdělit do tří hlavních skupin:

•Tance vztahující se kpolním pracím.

•Tance spojené spočasím.

•Tance provázející významné události lidského života.

(Hlavní osu klasifikace přebíráme zknihy taneční teoretičky Prudhommeau, Histoire de la danse, 1986, ostatní použitá díla jsou citována přímo vtextu.)

1.3.1 Tance vztahující se kpolním pracím

Většinou jsou chápány jako povinné pro všechny příslušníky rodu, provádějí se pravidelně avždy stejně:

a) Příprava terénu. Kmen tančí okolo pole nebo na poli tanec doprovázený symboly plodnosti (imitativní magie). Někdy je provedena zvířecí oběť, jejíž krev nasytí zem. M. Renaultová (1974) uvádí dokonce lidské oběti varchaickém Řecku.

b) Setí. Napodobují se gesta při setí, aby zrna byla silnější.

c) Rašení rostlinek. Rolník skákal kolem pole, aby ho rostliny mohly napodobit avyrůst tak vysoko, jak on vyskočí.

Poznámka: O tom, jak dlouho přežíval podobný rituál, svědčí slovenský masopustní popěvek z18. století:

Trebárs jaká stará baba, vyschlá jako trieska,

byť byla jak sopúch čierna, poskočí si dneska,

aby jej konope nariastly vysoke.

(Kollár, 2009, oddíl 25 fašiangy)

d) Sklizeň. Sklizeň většinou nepřináší zvláštní problémy, které by bylo nutno magicky zažehnávat, ale rolník zná celý roční cyklus amůže ho napodobovat vjeho celistvosti. Často tančí isproduktem (klasy achléb). Objevuje se tanec radosti, který připravuje půdu pro vznik tanců pro pouhé obveselení. Jen ve společnostech, které již dospěly kjisté formě náboženství, slouží tanec jako výraz poděkování.

1.3.2 Tance spojené spočasím

Mají základ vimitativní magii aprovozují se jen tehdy, když je potřeba.

1.3.2.1 Tance deště

Tanečníci se snaží napodobit samotný déšť, proto nechávají něco padat (vodu, písek). Mohou také imitovat následky deště podle vzoru primitivní logiky: důsledek je tu, příčina se dostavit musí. Chodí např. svelkými kyticemi květů. Do třetice předstírají situaci za deště. VAfrice nad sebou nosí velké listy, vIndočíně kapuce ze slámy.

1.3.2.2 Tance na počest Slunce

Jejich výskyt je řidší, protože sluneční efekt není hned tak citelný jako třeba nedostatek vláhy. Rolníci si však uvědomovali blahodárnost inebezpečnost slunečních paprsků av mnoha zemích se postupně vytvořil kult Slunce (Egypt, Japonsko, incká aaztécká říše atd.). První Slované věřili, že Měsíc je žena Slunce ahvězdy jsou jejich děti. Vpodání českého lidu odedávna kolují pověsti otančícím slunci. Ve Slezsku se udržuje pověst, že slunce na Boží hod třikrát radostí poskočí nad Kristovým narozením (Zíbrt, 1960).

Sluneční tance jsou svou povahou více religiózní než magické. Nejvýznamnější jsou rituály vztahující se kzimnímu slunovratu. Primitivní člověk, který sobavami sledoval úbytek slunečního záření, si uvědomoval, že je nutné zastavit sluneční pád. Užíval ktomu věčně zelených rostlin (jehličnany) nebo věnce zklasů, aby se slunce rozpomnělo na živou přírodu azase se klidem vrátilo. Podle jedné zhypotéz připadly pozdější křesťanské oslavy dne Kristova narození (historická svědectví neumožňují určit přesné datum Ježíšova narození asmrti) na dobu největších archaických svátků. Letní slunovrat, kdy slunce zůstává sčlověkem nejdéle, je ideálním dnem pro kult Slunce apřeneseně iohně. VŘecku, Japonsku, na ostrovech sv. Mauricia chodí dobrovolníci po rozžhavených uhlících, vnašem zeměpisném pásmu ještě dnes mládež skáče přes svatojánské ohně.

Rovnodennost přešla většinou bez povšimnutí, zato zatmění Slunce vnímal náš dávný předek jako něco strašného. Šaman okamžitě zmobilizoval celý kmen, který svým tancem, zpěvem akřikem usiloval ojeho znovuprobuzení.

1.3.3 Tance provázející významné události lidského života

1.3.3.1 Narození

1.3.3.2 Iniciace

1.3.3.3 Svatba

1.3.3.4 Smrt

3. Procesí.