Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marek Blatný a kolektiv

Psychologie osobnosti

Hlavní témata, současné přístupy

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4161. publikaci

Kniha vznikla jako součást výzkumného záměru

Psychologického ústavu AV ČR, v. v. i. (reg. číslo: AV0Z70250504).

Kapitola 8. Osobní pohoda byla původně publikována v knize:

Hrdlička, M., Kuric, J., Blatný, M. (2006). Krize středního věku:

úskalí a šance. Praha: Portál. ISBN 80-7367-168-9.

Spoluautoři:

PhDr. Martina Hřebíčková, Dr., DSc.

Mgr. Katarína Millová

prof. PhDr. Alena Plháková, CSc.

prof. PhDr. Pavel Říčan, CSc.

PhDr. Alena Slezáčková, Ph.D.

prof. PaedDr. Iva Stuchlíková, CSc.

Recenzovali:

prof. PhDr. Mojmír Svoboda, CSc.

doc. Mgr. Peter Halama, Ph.D.

Odborná redaktorka Mgr. Veronika Sobotková, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Drahuše Mašková

Zhotovení EPUB Antonín Plicka

Vydání 1., 2010

Dotisk 2012

© Grada Publishing, a.s., 2010

Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-3434-7 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-7821-1 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Předmluva

Jako student jsem se ke zkoušce z psychologie osobnosti připravoval z knihy Karla Balcara Úvod do studia psychologie osobnosti. Dodnes ji považuji za jednu z nejlepších učebnic psychologie osobnosti, která kdy byla v Česku, resp. v bývalém Československu, vydána. Mnohokrát jsem se k ní vracel jako k bohatému studijnímu materiálu, a to i v době, kdy jsem už pracoval v Akademii věd. O kvalitě knihy svědčí také to, že byla vyhledávaným zdrojem informací i pro kolegy z jiných oborů, především pro psychiatry.

Vždy jsem si přál jednou napsat podobně kvalitní knihu o osobnosti. Za více než čtvrtstoletí od vydání Balcarovy učebnice se však bohužel situace ve vědě změnila natolik, že již není v silách jediného člověka obsáhnout obor tak rozsáhlý a rozmanitý, jako je psychologie osobnosti. Objem poznatků o každém z témat psychologie osobnosti se za poslední desetiletí zmnohonásobil a běžně se dnes setkáváme s celými monografiemi věnovanými některé dílčí oblasti – temperamentu, sebepojetí či celoživotnímu vývoji člověka.

Oslovil jsem proto přední české odborníky a odbornice na osobnost a společně jsme vytvořili monografii, která pokrývá základní témata psychologie osobnosti: temperament, rysy, inteligenci, sebepojetí, motivaci a vývoj osobnosti. Naší snahou bylo zachytit nejnovější vývoj v oboru. Každá kapitola je uvedena krátkým historickým exkurzem a výčtem poznatků, které jsou v dané oblasti považované za základní. Následuje rozbor a kritické zhodnocení vývoje v dané tematické oblasti. Důraz jsme kladli na vývoj v oboru za posledních 25 let, v období zhruba mezi roky 1980 až 2005. Dá se říct, že naše kniha začíná tam, kde končí učebnice Karla Balcara, která poprvé vyšla v roce 1983.

Velkou pozornost věnujeme v knize i tématům osobní pohody a duchovního rozměru života člověka. Každý z nás si přeje prožít dobrý, plnohodnotný život, proto se domnívám, že témata, jakými jsou osobní pohoda, lidské přednosti a ctnosti (human strenghts) a spiritualita, patří svou podstatou do psychologie osobnosti.

Na závěr bych rád zdůraznil, že kniha není učebnicí a ani nemá ambici být vyčerpávající rukovětí („handbook“) psychologie osobnosti. Má charakter spíše monografický a v jednotlivých kapitolách jsou reflektována i osobní témata a zájmy jejich autorů a autorek. Snažili jsme se také vyhnout tomu, abychom do knihy zařazovali poznatky tak čerstvé, že dosud neprošly dostatečným kritickým zhodnocením. Jako editor se domnívám, že monografie má samozřejmě shrnovat poznatky pokud možno aktuální, avšak na druhou stranu již prověřené a přijímané vědeckou obcí.

Osobně mám z knihy radost a přál bych si, aby i pro čtenáře byla nejenom zdrojem vědeckých informací, ale i poutavým čtením a podnětem k zamyšlení o podstatě a zákoutích lidské duše.

V Brně 18. 11. 2009, Marek Blatný, editor

1. 100 let výzkumu osobnosti v psychologii

Marek Blatný

1.1 Vznik psychologie osobnosti jako samostatné disciplíny

Psychologie osobnosti se vydělila jako samostatná disciplína ze sociální psychologie ve 30. letech 20. století. Sociální psychologie byla v té době velmi široce koncipována a zahrnovala témata, která se později osamostatnila jako dílčí psychologické disciplíny. Kromě psychologie osobnosti to byla klinická a vývojová psychologie, psychologie práce a samozřejmě samotná sociální psychologie. Vznik psychologie osobnosti je spojován především se jménem Gordona W. Allporta, který v roce 1937 vydal knihu shrnující tehdejší poznatky o osobnosti Personality: A Psychological Interpretation. Na konstituování oboru se dále významně podíleli Henry Murray a Raymond B. Cattell, kteří napsali své vlastní monografie o osobnosti (Murray, 1938; Cattell, 1946).

První přehledovou studii o „osobnosti a charakteru“ zveřejnil Allport již v roce 1921. Řada jím citovaných zdrojů zahrnovala koncept rysů, který měl už tehdy teoretickou dominanci. Allport od počátku poukazoval na rozdílnost pojmů „osobnost“ a „charakter“, které se v té době používaly zaměnitelně. Allport ve shodě s behavioristou Watsonem navrhoval definovat „charakter“ jako „osobnost hodnocenou podle převažujících standardů chování“ (Allport, 1921, s. 443). Zastával stanovisko, že „osobnost“ je více objektivní, vědecký termín. Užívání pojmu osobnost se pak v průběhu 20. století stalo standardem.

V současné době jsme svědky snah o znovuzavedení pojmu charakter do psychologické terminologie. Pojem charakter je v současnosti používán především v rámci pozitivní psychologie (viz dále v této kapitole), své místo však našel i v některých strukturálních teoriích osobnosti. C. R. Cloninger (2003) zformuloval strukturální model osobnosti, kde používá pojmu temperament pro označení dědičných, vývojově stabilních a emočně založených rysů osobnosti, a zavádí pojem charakter, jímž označuje vědomou reflexi sebe a soudy o vlastní osobě a s nimi spojené intencionální (volní) chování.

Postupné utváření psychologie osobnosti jako samostatné disciplíny ale neznamenalo, že by o téma osobnosti nebyl v psychologii zájem. Na počátku 20. století došlo k nárůstu zájmu o osobnost v mnoha disciplínách (nejen psychologických), které navrhovaly různé definice pojmu a různé metody výzkumu. Kromě již zmiňované sociální psychologie to byla abnormální psychologie, psychiatrie a sociologie (Barenbaum, Winter, 2008).

1.2 Dvě oblasti zájmu psychologie osobnosti

Rozmanitost teoretických a metodologických přístupů přispěla ke vzniku řady témat a kontroverzí, které trvají nebo se periodicky opakují v průběhu celé moderní historie psychologického výzkumu osobnosti. Jde především o rozlišení mezi výzkumem obecných osobnostních dimenzí a procesů, prováděných obvykle se skupinami osob, a výzkumem jednotlivců, který se snaží pochopit tematickou koherenci individuálních životů (Barenbaum, Winter, 2008).

Na počátku 20. století zasáhl zájem o kvantitativní metody i psychologii. Úsilí etablovat psychologii jako vědu se odráželo především v používání statistických metod analýzy dat. Již ve 20. letech se proto rozvinula debata o relativních přednostech případových studií a statistických metod pro výzkum a poznání osobnosti. Kromě zastánců jednoho či druhého přístupu se od počátku někteří psychologové – jako např. Gordon Allport – zastávali obou přístupů. Barenbaumová a Winter (2008) jako zajímavost uvádějí, že v roce 1930 v Chicagu na katedře sociologie proběhl turnaj v baseballu, kde proti sobě nastoupily týmy „případové studie“ vs. „statistikové“.

Proto již první recenzenti literatury o osobnosti (např. Young, 1928) popsali dva spojené, ale zároveň rozdílné cíle psychologie osobnosti: 1) studium individuálních rozdílů (resp. dimenzí, v rámci nichž se lidé liší), 2) studium individuální osoby jako jedinečného, integrovaného celku. První z cílů spojovali s prací psychologů, druhý s prací psychiatrů, psychoanalytiků a sociologů. Od chvíle, kdy se „oficiálně“ zrodila psychologie osobnosti, byly v kritických analýzách oboru zohledněny oba přístupy, nazývané různě, např. jako „analytický“ vs. „strukturální“, „kvantitativní“ vs. „kvalitativní“, jako základní úkoly psychologie osobnosti (McAdams, 1997). Řada rozdílů mezi těmito přístupy je též zachycena ve Windelbandově (1894/1904) dichotomii mezi nomotetickým a idiografickým přístupem. Tento pohled později převzal i G. Allport (1937) a dosud zůstává v psychologii osobnosti životný.

1.3 Psychologické chápání pojmu osobnost

V užívání pojmu osobnost existuje v psychologii značná shoda. Pojem osobnost je však natolik obsáhlý, že jej nelze definovat stručným výrokem, a proto se u jednotlivých autorů setkáváme s jeho rozdílným formálním vymezením. Každá definice přitom usiluje o výčet pouze těch nejpodstatnějších znaků, a vyjadřuje tak určitá teoretická východiska a program výzkumu (Balcar, 1983). Nelze tedy říci, že by existovaly lepší nebo horší definice osobnosti, jejich hodnocení se spíše odvíjí od jejich užitečnosti pro teorii a výzkum osobnosti.

Pro ilustraci uvádíme dvě definice osobnosti, které se pokoušejí o co nejširší vymezení pojmu. Podle Gordona Allporta (1961) je osobnost „dynamická organizace psychofyzických systémů uvnitř individua, která determinuje jeho jedinečné přizpůsobení k jeho prostředí“. Ze současných autorů např. L. A. Pervin (1996) definuje osobnost jako „ty charakteristiky člověka, které jsou podkladem konzistentních vzorců chování, přičemž těmito charakteristikami rozumí myšlenky, city a pozorovatelné (navenek vyjádřené) chování“.

1.4 Hlavní témata psychologie osobnosti

V průběhu 40. let 20. století byly etablovány základní pojmy a otázky psychologie osobnosti. Hlavním konceptem se staly rysy osobnosti (G. Allport, R. B. Cattell), význam byl ale přikládán i motivům (H. Murray). Preferovanými metodami výzkumu se staly posuzovací škály a dotazníky. Po II. světové válce dochází k rozkvětu psychologie osobnosti. Pro teorii a výzkum v psychologii osobnosti ve 20. století je typická především specializace – v poválečné éře psychologové přesunuli svůj zájem od vytváření velkých teorií zaměřených na popis a výklad osobnosti jako celku k rozpracování specifických prvků osobnosti (McAdams, 1997; Barenbaum, Winter, 2008).

K základním tématům psychologie osobnosti v současné době patří: biologická báze osobnosti (temperament), rysy, motivy, kognice (self) a utváření a vývoj osobnosti. Je česko-slovenskou tradicí řadit do psychologie osobnosti i téma inteligence. Kapitolu o inteligenci obsahuje např. Úvod do psychologie osobnosti Karla Balcara (1983), avšak i v zahraničních monografiích se začínají objevovat témata jako kreativita či geniální osobnosti (John, Robins, Pervin, 2008).

1.4.1 Biologická báze osobnosti – temperament

Zájem o vztah mezi osobnostními vlastnostmi a biologickou výbavou organismu se datuje už do dob antiky. Nejstarší známou teorii temperamentu, v literatuře nazývanou humorální, vytvořil řecký lékař Hippokrates (460–377 př. n. l.) a do systému ji uvedl Galenos (129–199). Jejich teorie dala vzniknout dosud obecně používaným pojmům sangvinik, cholerik, flegmatik a melancholik pro označení jednotlivých temperamentových typů a podala také jejich popis. „Fyziologické“ vysvětlení podstaty temperamentu podle převahy některé z tělních tekutin je sice ve světle dnešních poznatků překonané, její hlavní přínos (a v jistém ohledu jedinečnost) je však třeba spatřovat v něčem jiném, a to v samotné typologii lidí na základě individuálních rozdílů v chování. Nejenže rozdělování lidí do typů zůstalo jedním z hlavních metodologických nástrojů psychologie, a to jak teoretické, tak klinické, ale i typy vytvořené Galénem a Hippokratem jsou pro svou výstižnost používány v psychologii i v současnosti.

Na spojitost mezi osobností a biologickými faktory poukazovali už první teoretici osobnosti. Sigmund Freud viděl hlavní hybné síly lidského chování v biologických potřebách organismu, v pudech, a také Henry Murray chápal potřeby jako fyzikálně-chemické síly. Gordon Allport předpokládal biologické zakotvení rysů osobnosti, které definoval jako neuropsychické systémy, které jsou podkladem konzistentních vzorců chování.

Studium temperamentu je především součástí evropské výzkumné tradice. Známé jsou zejména práce H. J. Eysencka, který se zabýval vztahem mezi osobnostními rysy extraverze a neuroticismu a individuálními rozdíly v činnosti nervového systému. V posledních desetiletích biologické přístupy k osobnosti zakotvily i v americké psychologii a staly se pevnou součástí uvažování o osobnosti (Funder, 2001; Barenbaum, Winter, 2008). Vznikl nový obor psychologie, behaviorální genetika, která zkoumá roli genetických faktorů v chování živočichů, včetně člověka, či nový směr, evoluční psychologie, která vysvětluje psychologické proměnné – jako je paměť, percepce či řeč – jako adaptace v evolučně biologickém smyslu slova, tzn. jako funkční produkty přírodního nebo sexuálního výběru.

Současné uvažování o osobnosti vychází ze závěru, že stabilní individuální rozdíly v osobnosti jsou do značné míry biologicky zakotveny.

1.4.2 Rysy osobnosti

Pojem rys osobnosti je používán pro denotaci konzistentních vzorců chování. Např. Wollman (1973) definuje rys osobnosti jako vrozenou nebo získanou charakteristiku, která je konzistentní, perzistentní a stabilní. Je to cokoliv, čím se jedna osoba liší od druhé, a často může být reprezentován lineární dimenzí. Pervin (1996) definuje rysy osobnosti jako široké dispozice chovat se určitým způsobem, které jsou hierarchicky organizovány od specifických odpovědí až k obecným stylům psychologického fungování.

Výzkum rysů v průběhu 20. století se zabýval především počtem, podstatou a organizací základních rysů osobnosti. Při výzkumu rysů byly uplatňovány tři hlavní strategie (Barenbaum, Winter, 2008): faktorová analýza, vyvozování konstruktů a typologií na základě racionální nebo teoretické úvahy a idiografický přístup. Pravděpodobně nejpopulárnější je faktorová analýza, statistická metoda umožňující identifikaci struktury dat. Byla a je využívána v rámci nomotetického přístupu k osobnosti, který se snaží odhalit a popsat obecnou strukturu rysů společných pro všechny lidi. Další strategií jsou racionálně a teoreticky odvozené konstrukty a typologie, jakou je např. typologie Myersové a Briggsové (Myers, 1962). Poslední používanou strategií je idiografický přístup, který zastával např. G. Allport. Idiografický přístup odmítá hledat obecnou strukturu rysů a místo toho se zabývá individuální organizací rysů u jednotlivých lidí.

Pokud jde o faktorově analytické studie rysů, které nejvíc ovlivnily teorii rysů osobnosti ve 20. století, jejich počátek je spojen s pracemi R. B. Cattella, který ve 40. letech pomocí této metody redukoval Allportův a Odbertův (1936) seznam 4 500 osobnostně relevantních slov v angličtině. Cattell faktorovou analýzou odvodil dvanáct šikmých faktorů (Cattell, 1945 a, b), které se staly základem jeho teorie osobnosti i nástrojem jejího měření.

Výměna názorů mezi kritiky faktorově analytického přístupu (Allport, Odbert, 1936) a jeho zastánci (Guilford, 1936) anticipovala současné debaty ohledně počtu faktorů dostatečném pro popis osobnosti (Barenbaum, Winter, 2008). Od 90. let 20. století dosáhli psychologové pracovního konsensu, že oblast rysů může být na nejširší a nejabstraktnější úrovni popsána pomocí 5 ortogonálních faktorů – extroverze, neuroticismu, svědomitosti, přívětivosti a otevřenosti novým zkušenostem. Tato struktura osobnosti je označována jako pětifaktorový model osobnosti, který v posledním desetiletí získal status teorie. Zkráceně bývá označována jako „Big Five“. Nicméně H. J. Eysenck a jeho následovníci obhajovali tři faktory (extroverzi, neuroticismus a psychoticismus) jako dostatečné pro popis a výklad osobnosti. Eysenckova teorie je proto v narážce na „Big Five“ někdy označována jako Giant Three.

Současný výzkum rysů osobnosti se zabývá zejména otázkami jejich stability a změn v průběhu celoživotního vývoje.

1.4.3 Motivace

Konstrukt motivu je založen na postulátu, že většina lidského chování je zaměřená k určitému cíli, přičemž lidé své chování inteligentně mění tak, aby cíle dosáhli. Reagují přitom na incentivy, okolnosti, příležitosti, překážky a další druhy cílů (Barenbaum, Winter, 2008). Jde o samostatný koncept v rámci osobnosti; jasně odlišitelný od rysů, které představují sklony k automatickým způsobům chování. Jak zdůraznil již Murray (1938), daný motiv může být spojen s nekonečným množstvím zcela odlišných aktů jednání a naopak stejné jednání může sloužit mnohočetným a různorodým cílům. Rozlišení mezi motivy a rysy se objevuje v teoretických úvahách mnoha psychologů osobnosti (Winter a kol., 1998).

Motivační koncepty hrály značnou roli zejména v psychoanalytické tradici – Sigmund Freud položil motivaci do centra osobnosti. Freud i jeho následovníci dokonce předpokládali, že veškeré chování je motivované, přičemž většina motivů je nevědomých. Základními hybnými silami podle psychoanalýzy byly dva pudy, pud sexuální a pud agrese.

Z psychoanalytické teorie vyšel i jeden ze zakladatelů psychologie osobnosti, Henry Murray. Na základě intenzivní studie s běžnou populací dospělých vytvořil empiricky založený katalog dvaceti potřeb, resp. motivů, který byl široce akceptován pozdějšími psychology osobnosti.

K moderním teoriím motivace přispěl významně také Gordon Allport. Jako reakci na psychoanalytickou a behavioristickou koncepci motivace, která viděla kořeny chování dospělých v jejich v dětství, představil Allport pojem funkční autonomie. Funkční autonomie je definována jako „získaný systém motivace, ve kterém obsažené tenze nejsou téhož druhu jako antecedenty tenzí, ze kterých se získaný systém vyvinul“ (Allport, 1961, s. 229).

Od počátku byla však tato koncepce kritizována a je nutno říct, že nebyla v psychologii osobnosti široce přijata. Na druhé straně Allportovy myšlenky anticipovaly vývoj v několika významných oblastech výzkumu motivace (Barenabum, Winter, 2008), jimiž jsou:

1. Rogersův koncept sebeaktualizace, který je v současné době rozvíjen v rámci teorie sebedeterminace (Ryan, Deci, 2000);

2. odlišení motivační orientace na „proces“ a na „výsledek“ (resp. dosažení „mistrovství“ versus předvedení „výkonu“ v případě výkonové motivace, Elliot a Church, 1997);

3. rozlišení mezi motivem dosáhnout žádaných cílů a motivem vyhnout se nežádoucího stavu věcí (Elliot, Gable, Mapes, 2006);

4. poznání, že vývojové úkoly odvozené z kulturních požadavků vytvářejí motivaci, jakou jsou „životní úkoly“ nebo „osobní projekty“ (Little, 1999, 2005).

Henry Murray vytvořil pro zjišťování motivů chování metodu Tematického apercepčního testu (TAT). V tomto projektivním testu jsou zkoumané osobě předkládány nejednoznačné obrázky s žádostí, aby k nim dotyčná osoba vytvořila příběh. Slovo apercepce vyjadřuje, že nejde o to, co v daném obrázku osoba „vidí“ (percipuje), jako je tomu např. u Rorschachova testu, ale o imaginativní interpretaci viděného, což Murray (1943) označil jako apercepci.

Původní popularita TAT poklesla v důsledku kritiky, která poukázala na nízkou interní konzistenci a temporální reliabilitu testu stejně jako na nízké korelace mezi TAT a dotazníky, u nichž se předpokládalo, že měří tytéž motivační konstrukty (Barenbaum, Winter, 2008). Další psychologové však poukázali na to, že tato psychometrická pravidla nejsou pro měření motivačních konstruktů vhodná, protože motivy se mění v čase (narůstají a slábnou). McClelland a spolupracovníci (1989) došli k závěru, že TAT a dotazníky reflektují dva fundamentálně odlišné systémy motivů – jeden nevědomý, resp. „implicitní“, druhý vědomý a sobě-atribuovaný. Současný výzkum naznačuje, že kongruence mezi těmito dvěma nezávislými systémy je spojena se stavem osobní pohody.

1.4.4 Inteligence

Téma inteligence patří spíše do kognitivní psychologie. Jsou zde však minimálně dva důvody, proč se mu věnovat i v souvislosti s psychologií osobnosti. Za prvé je zde důvod historický – výzkum individuálních rozdílů, jedna z hlavních oblastí zájmu psychologie osobnosti, začíná u výzkumu inteligence. V návaznosti na práce Galtona, Pearsona, Cattella, Thorndika a Termana zaměřené na výzkum individuálních diferencí psychologové vytvořili „testy“ osobnosti založené na modelu testování IQ. Prvním takovým osobnostním dotazníkem byl pravděpodobně Woodworth Personal Data Sheet (1919).

Za druhé, inteligence je definována jako obecná rozumová schopnost, která umožňuje zpracovat informace pomocí myšlenkových operací (Stern, 1921; Guilford, 1972), tedy i informace o sobě, a je tak základem kognitivní stránky osobnosti. V české a slovenské odborné literatuře je téma inteligence navíc tradičně pojednáváno v rámci psychologie osobnosti (Balcar, 1983). Avšak i v zahraničních textech se můžeme setkat např. s tématy kreativity nebo geniálních osobností (John, Robins, Pervin, 2008).

V počátcích výzkumu inteligence bylo úsilí psychologů zaměřeno na vymezení struktury inteligence. Postupně však řada psychologů upozornila na to, že intelektový vývoj probíhá rozdílně v odlišných kulturních, historických, případně přírodních kontextech, které podporují rozvoj specifických dimenzí či forem inteligence (např. Ferguson, 1954). Za nedostatek faktorově-analytických a kognitivních modelů inteligence bylo považováno to, že chápou inteligenci jako převážně intrapsychický fenomén. Představitelé kontextového přístupu zaměřili svou pozornost na výzkum poznávací schopnosti ve vztahu k vnějšímu světu.

Od 80. let minulého století můžeme mluvit o další etapě výzkumu inteligence, kterou představují systémové modely inteligence. Tvůrci systémových modelů inteligence, z nichž nejznámější jsou Howard Gardner a Robert J. Sternberg, chápou inteligenci jako výkonnost v určité kulturně ceněné oblasti, která je výsledkem vzájemného působení vnitřních procesů zpracování informací, sociálního kontextu a některých vlastností osobnosti, především schopnosti učit se ze zkušenosti (Plháková, 4. kapitola této knihy).

1.4.5 Kognitivní stránka osobnosti – sebepojetí

Význam jáských procesů a struktur pro výklad duševního života člověka byl v psychologii rozpoznán a doceněn ještě před vznikem psychologie osobnosti jako samostatné disciplíny. Dá se říci, že to, co udělal pro vznik psychologie osobnosti Gordon Allport, udělal pro psychologii Já William James (1890, 1892): utřídil stávající poznatky v oboru a vytyčil program výzkumu. S výjimkou behaviorismu věnovaly lidskému Já (ego, self) náležitou pozornost všechny významné psychologické směry 20. století.

Význam psychologických konceptů vztažených k Já spočívá především v tom, že většina vnějších vlivů působí na fungování člověka spíše prostřednictvím Jáských procesů a struktur než přímo, a lidské Já tedy leží v centru řady kauzálních procesů. Podle Alberta Bandury (1999) se faktory sebepojetí účastní na regulaci procesů pozornosti, schematickém zpracování zkušeností, reprezentaci událostí v paměti a jejich rekonstrukci, kognitivně založené motivaci, emoční aktivaci, psychobiologickém fungování člověka a na efektivitě, s níž jsou kognitivní a behaviorální kompetence uplatňovány v každodenním životě.

Velkým impulsem pro výzkum sebepojetí byl rozvoj kognitivní vědy v 60. a 70. letech minulého století. Do psychologie osobnosti byla včleněna řada nových proměnných vztažených k Já: sebepojetí (self-concept, Wylie, 1974–1979), schéma Já (self-schema, Markus, 1977), sebehodnocení (self-esteem, Rosenberg, 1979), sebemonitorování (self-monitoring, Snyder, 1987), seberegulace (self-regulation, Carver, Scheier, 1981).

Avšak ještě před kognitivním obratem v psychologii byla kognitivním konceptům věnována v psychologii osobnosti pozornost. H. A. Witkin (1949) se zabýval výzkumem kognitivního stylu a G. Kelly (1955) vytvořil teorii osobních konstruktů. Kellyho žáci byli i Albert Bandura a Walter Mischel, kteří rozšířili svoji teorii sociálního učení o kognitvní (self) proměnné. Vznik kauzální atribuční teorie v sociální psychologii vedl k zájmu o atribuční, resp. explanační styly jako osobnostní proměnné (Weiner, Graham, 1999).

Příbuznou, ale svébytnou oblastí výzkumu kognitivního rozměru osobnosti je téma identity. Základní prací v tomto směru se stala psychosociální teorie osobnosti E. Eriksona vycházející z psychoanalýzy, která klade důraz na kongruenci mezi vnitřním pocitem Já a externě danou definicí identity přisouzenou lidem jejich sociálním prostředím. Na Eriksonovy práce navázal J. E. Marcia se spolupracovníky (1993), kteří vyvinuli metodu pro měření různých aspektů identity.

Protože člověk je společenská bytost, je pro něj důležitá nejen představa sebe jako jedinečné osoby, ale také představa o svém zakotvení ve společnosti. Proto byly do výzkumu zařazeny koncepty jako sociální identita a proměnné jako rod (gender), rasa, třída, a národnost. Pozornost byla věnována především tomu, jakou roli hrají tyto proměnné ve formování osobnosti. Jedním z nejnovějších, ale již plně etablovaných modelů identity, je McAdamsovo pojetí identity jako „životního příběhu“ (life story) (McAdams, Josselson, Lieblich, 2006).

I když výzkumu sebepojetí a identity dominovaly ve 20. století kognitivní přístupy a teorie, někteří autoři se věnovali i emoční stránce vztahu k sobě. Např. Epstein (2003) se ve své kognitivně-prožitkové teorii self zabýval interakcemi mezi vědomým (racionálním) a nevědomým (prožitkovým) systémem zpracování informací.

1.4.6 Utváření a vývoj osobnosti

Jedním z hlavních předmětů debat v rámci psychologie osobnosti ve 20. století byla otázka relativního přínosu biologických a environmentálních faktorů k utváření osobnosti. Rané teorie, které přiznávaly zásadní vliv buď environmentálním (behaviorismus), nebo biologickým (konstituční teorie Kretschmera a Sheldona) faktorům, byly postupně nahrazeny komplexnějšími přístupy, které braly v úvahu vzájemnou interakci genetických dispozic a vlivů prostředí. Současní genetikové např. přinášejí důkazy o tom, že dědičnost je komplexní koncept, neboť geny vždy interagují s prostředím, a že povrchní závěry o „nature“ vs. „nurture“ nejsou ve skutečnosti vědeckými otázkami. Současné práce se zaměřují na identifikování specifických genů, které moderují odpovědi člověka na environmentální stres (Krueger, Johnson, 2008).

Do diskuze o relativním přínosu biologických a environmentálních faktorů k utváření osobnosti také výrazně zasáhla Mischelova (1968) kritika rysových konceptů v psychologii osobnosti. Podle Mischela byla užitečnost široce koncipovaných dispozičních osobnostních proměnných přeceněna, protože nevykazovaly trans-situační konzistenci a časovou stabilitu a nekorelovaly příliš těsně s behaviorálními výstupy. Místo obvyklého souboru osobnostních proměnných Mischel obhajoval užívání vysoce specifických, téměř idiografických verzí sociálního učení. Později W. Mischel a Y. Shoda zdůraznili kognitivní proměnné pro výklad osobnosti a spolu s A. Bandurou se stali zakladateli sociálně-kognitivní teorie osobnosti.

Podle současné sociálně-kognitivní teorie osobnosti mají veškeré psychologické mechanismy a struktury sociální základy, vyvíjejí se a rozvíjejí v sociálním a kulturním kontextu a jsou aktivovány a utvářeny sociálním prostředím. Specificky lidské kognitivní kapacity, jako je schopnost sebereflexe a seberegulace, mají emergentní povahu (Bandura, 1999; Cervone a Shoda, 1999a), tzn. že se vynořují v daném čase, ovšem pouze za předpokladu stimulace k rozvoji těchto procesů ze strany druhých lidí. Už symboličtí interakcionisté C. D. Cooley a G. H. Mead kladli důraz na význam sociálních interakcí v utváření Já (Self) a sebepojetí chápali jako primárně sociální konstrukci, která vzniká v průběhu symbolických, zejména jazykových interakcí.

Mischelova kritika nevedla pouze ke vzniku sociálně-kognitivního přístupu, ale ovlivnila výzkum osobnosti jako celek. V odpověď na Mischelovu kritiku psychologové osobnosti zlepšili techniky měření, zahájili longitudinální studie, které přinesly přesvědčivé důkazy o stabilitě a konzistenci osobnosti v čase, zaměřili se na efekt moderujících proměnných a na interakce mezi osobností a situačními proměnnými.

Od 70. let minulého století se objevuje zájem psychologů nejen o utváření osobnosti, ale o celoživotní vývoj člověka. Vznikla nová disciplína, psychologie celoživotního vývoje (life-span psychology), ve které se střetávají zájmy řady psychologických disciplín (vývojové, sociální, zdraví), v neposlední řadě i psychologie osobnosti, protože jednou z klíčových otázek celoživotního vývoje člověka jsou otázky stability a změn osobnosti. V druhé polovině 20. století jsme především svědky posunu od stadiálních teorií (klasické teorie vývoje osobnosti S. Freuda či E. Eriksona) k teoriím zdůrazňujícím procesy a principy vývoje (např. Baltes, 1997/2003).

1.4.7 Lidské ctnosti a silné stránky charakteru

Rostoucí zájem badatelů o studium kvality života a osobní pohody (well-being) v posledních desetiletích 20. století dal vzniknout novému směru v současné psychologii – pozitivní psychologii. Její součástí je i psychologie lidských ctností a silných stránek osobnosti (psychology of human strengths), resp. silných stránek charakteru – jedním ze základních cílů pozitivní psychologie je podle M. Seligmana (2003) obroda pojmu „charakter“, který chápe jako jeden z ústředních pojmů vědeckého zkoumání lidského chování.

Ch. Peterson a M. Seligman (2004) představili šest základních ctností, které považují za základní vlastnosti člověka, které společně vytvářejí pojem „dobrého charakteru“ a jsou podporované téměř všemi náboženskými a filozofickými směry. Jsou jimi moudrost, spravedlnost, odvaha, láska, umírněnost a spiritualita. Autoři současně upozorňují na to, že abstraktní pojmy jako moudrost, odvaha či láska je obtížné měřit a cíleně posilovat. K dosažení dané ctnosti může navíc vést více cest – a právě za konkrétní prostředky k dosažení ctností považují silné stránky charakteru daného člověka (Slezáčková, 9. kapitola této knihy).

Koncept ctností je typický zejména pro pozitivní psychologii, pronikl však i do klasických strukturálních teorií osobnosti, jakou je pětifaktorová teorie osobnosti. Dosavadní výzkum struktury osobnosti založený na faktorově analytických studiích osobnostně relevantních slov nezahrnoval hodnotící deskriptory. De Raad a Barelds (2008) představili novou taxonomii osobnostních rysů založenou na nikterak omezených, tzn. i hodnotících deskriptorech. Jedním z nově se objevivších faktorů byl i faktor lidských ctností.

Pozitivní psychologie významně čerpá jak z nových psychologických témat, jímž je psychologie osobní pohody, tak z témat tradičních, ke kterým patří duchovní rozměr osobnosti. Oběma tématům proto věnujeme pozornost v samostatných kapitolách (Blatný, 8. kapitola této knihy, Říčan, 10. kapitola této knihy).

1.5 Perspektivy psychologie osobnosti

Pro poválečný rozvoj psychologie osobnosti byla typická specializace (propracování specifických konstruktů) a debaty o tom, který z prvků osobnosti (zejména byla řeč o rysech, motivech a sebepojetí) jsou pro popis a výklad osobnosti nejdůležitější. V průběhu moderní historie psychologie osobnosti se pak opakovaně otevíraly otázky o roli prostředí a dědičnosti při formování osobnosti (debata „nature vs. nurture“) nebo o vlivu osobnostních a situačních proměnných na chování člověka (debata „person – situation“).

Důraz na některou složku osobnosti byl veden především zájmem o její hlubší a podrobnější poznání. Málokterý z teoretiků ve skutečnosti považoval některou ze složek osobnosti za postačující pro její plné pochopení a výklad – i když samozřejmě existovaly a existují teorie, které berou v úvahu pouze jeden výkladový princip (např. dynamické teorie osobnosti, které zcela ignorují koncept rysů).

Dá se říci, že i když byl výzkumný proud zaměřený na určité téma (rysy, self), nevylučoval nejen existenci, ale především význam ostatních prvků osobnosti. Vzájemné interakce a souvislosti mezi jednotlivými složkami osobnosti byly postupně dokládány i empiricky. Například Winter a kol. (1998) poukázali na to, že rysy a motivy interagují v predikci chování, a Mischel a Shoda (2008) do sociálně kognitivní teorie zahrnuli dispozice a afektivní procesy.

Pro současný vývoj v psychologii osobnosti je tedy příznačné znovuoživení zájmu o studium osobnosti jako integrovaného celku (Barenbaum, Winter, 2008; Blatný, Plháková, 2003). Při současném stavu poznatků je v podstatě neudržitelné nadále zdůrazňovat některý ze subsystémů osobnosti jako výhradního či hlavního výkladového principu osobnosti.

Důležitým aspektem tohoto procesu je obroda zájmu o studium člověka jako jedinečné bytosti, která je v psychologickém výzkumu patrná od 80. let minulého století. Svědčí o tom zájem o již zmiňovaný narativní přístup k identitě (McAdams a kol., 2006, speciální číslo Journal of Personality věnované narativní identitě, 2004, č. 3) a v oblasti metodologie výzkumu osobnosti zájem o psychobiografické metody (Schultz, 2005; Elms, 2007).

Závěrem můžeme konstatovat, že po „analytickém“ období směřuje vědecký výzkum osobnosti k integraci a syntéze poznatků, obrací se k tématům, jako je osobnostní koherence, a více než kdy v minulosti usiluje o vytvoření jednotícího rámce pro pochopení člověka v jeho jedinečnosti a celistvosti (Baltes, 1997/2003; Cloninger, 2003; Barenbaum, Winter, 2008; Cervone, Shoda, 1999; McAdams, Pals, 2006).

2. Moderní teorie temperamentu

Marek Blatný

2.1 Moderní historie výzkumu temperamentu

Robert Plomin vroce 1986 vúvodu keknize The Study of Temperament: Changes, Continuities, and Challenges (Plomin, Dunn, 1986) uvádí, že „moderní dějiny výzkumu temperamentu začínají koncem padesátých let newyorskou longitudinální studií vedenou Alexandrem Thomasem, Stellou Chessovou ajejich spolupracovníky“ (s.ix). Jan Strelau (1991) upřesňuje, že tato informace je pravdivá pouze pro USA, apoukazuje na vté době již existující výzkum prováděný vtehdejším Sovětském svazu Borysem Těplovem aVulfem Merlinem. Pokud jde oAmeričany, přiznává jim Strelau prvenství především pro použití interakčního přístupu kvýzkumu aexplanaci temperamentu apro unikátní longitudinální studii temperamentu udětí. Sovětští vědci rozpracovávali ve svých teoriích temperamentu tradice pavlovovské typologie vlastností vyšší nervové činnosti. Avšak přes odlišné metodologické přístupy lze mezi oběma výzkumnými proudy vystopovat určité společné rysy, jež jsou dle Strelaua následující:

Zaprvé, obě skupiny odstoupily od konstitučního přístupu ktemperamentu reprezentovaného vEvropě E.Kretschmerem avUSA W. H. Sheldonem. Thomas aChessová iTěplov sMerlinem omezili pojem temperament spíše jen na formální aspekty chování. Pro americké badatele je to stylistická stránka chování, pro sovětské energetické atemporální charakteristiky činnosti.

Druhý bod úzce souvisí sprvním – obě skupiny odmítly předpoklad ospojení mezi konstituční výbavou (chápanou jako určitou podobu fyzické konstituce) atemperamentovými, resp. osobnostními rysy. Také vztah mezi temperamentem aduševními chorobami byl zamítnut jako vědecky neodůvodněný.

Třetí bod se týká rozšíření výzkumného zájmu, který zahrnul kromě deskripce aexplanace temperamentových vlastností ijejich úlohu vreálných životních situacích.

Uvedené rysy, které jsou uobou výzkumných skupin shodné, se týkají spíše širokých teoretických východisek acharakterizují vývoj vědeckého myšlení obecně. Vkonkrétních teoretických ametodologických přístupech se už oba směry značně liší. Ityto odlišnosti můžeme vyjádřit ve třech bodech (Strelau, 1991):

1. Těplov aMerlin vysvětlují temperament vpojmech vlastností nervové soustavy; Thomas aChessová nehledají žádnou biologickou interpretaci temperamentových rysů;

2. Těplov aMerlin při výzkumu používali hlavně experimentálních alaboratorních studií; Thomas aChessová jako hlavních nástrojů výzkumu užívali klinických metod, tedy pozorování, rozhovorů adotazníků;

3. Těplov aMerlin se soustředili na temperament udospělých; Thomas aChessová se zaměřili téměř výlučně na dětskou populaci;

Přes velký rozmach výzkumu temperamentu byla až do konce 80.let komunikace mezi oběma školami značně omezená anapř. Endler (1989) vyslovuje názor, že tento nedostatek vzájemné výměny informací nelze vysvětlit pouze geopolitickými překážkami.

Vedle těchto škol, pokrývajících dva široké proudy ve výzkumu temperamentu, lze vydělit ještě jednu oblast, ato biologicky orientované teorie osobnosti (Endler, 1989; Strelau, 1987). Její přední představitelé jsou vEvropě H. J. Eysenck aJ. Gray, vSeverní Americe např. M. Zuckerman. Tyto teorie netvoří na rozdíl od předchozích jednotnou školu, proto jsou charakterizovány rozmanitostí přístupů avýzkumem různých osobnostních dimenzí, které jsou jednotlivými autory považovány za základní ve struktuře osobnosti. Jednotícím prvkem těchto teorií je předpoklad biologické podloženosti základních rysů osobnosti (Strelau, 1982).

Tato skupina badatelů, především evropských, byla vužším styku svýchodoevropskou školou, což umožnil podobný přístup ke studiu temperamentu anepochybně imenší geografická vzdálenost. Shoda vteoretických východiscích se týká především podobnosti mezi pavlovovskou koncepcí síly nervového systému apojmem aktivovatelnosti (arousability), ke kterému se vztahuje většina biologicky podložených dimenzí osobnosti (Strelau, 1991). Dokladem spolupráce je XXI. Mezinárodní kongres psychologie, uspořádaný vroce 1966 vMoskvě, na kterém Eysenck referoval ovztazích vlastností nervové soustavy ajeho osobnostní dimenzí introverze-extraverze, aspolečné publikace editované např. Něbylicynem aGrayem (1972).

Výjimku vtéto nedostatečné výměně informací tvoří Varšavská skupina. Regulační teorie temperamentu vyvinutá Strelauem ajeho spolupracovníky vychází zprací sovětských stejně jako západních badatelů, ato nejen představitelů biologicky orientovaných teorií osobnosti, ale izprací Thomase aChessové (Strelau, 1989).

Devadesátá léta jsou pak charakterizována širokou vědeckou diskusí, týkající se jak teoretických ametodologických otázek výzkumu temperamentu, tak klinických či výchovně-vzdělávacích aplikací (např. Halverson, Kohnstamm, Martin, 1994; Carey, McDevitt, 1989; Strelau, Angleitner,1991b). Někteří zautorů vtomto období revidovali či dále rozpracovali své teorie (např. Cloninger, 1998; Strelau, 1995; Zuckerman, 1994) akromě studií vzákladním aaplikovaném výzkumu vznikají ipráce voblasti populárně vědecké literatury, určené zejména rodičům avýchovným pracovníkům (např. Carey, Jablow, 1997; Chess, Thomas, 1996). Vsouvislosti srozvojem přírodních věd asnovými možnostmi výzkumu (moderní zobrazovací metody) se posunulo poznání zejména biologických základů temperamentu. Reprezentativní přehled onovodobém výzkumu temperamentu zpracoval vmonografii Strelau (2000).

Včeské aslovenské psychologii představuje temperament tradiční téma, jemuž byla vždy věnována odpovídající pozornost. Tuto skutečnost dokládá mimo jiné podrobné ana svou dobu vždy aktuální zpracování tématu vreprezentativních vysokoškolských textech (např. Balcar, 1983; Mikšík, 2001; Nakonečný, 1997; Říčan, 1972; Smékal, 1989, 2002). Včeské odborné literatuře zvláštní pozornost zasluhuje práce Smékala (1983), který podal systematickou analýzu celkem 65 teorií temperamentu.

Současný výzkum temperamentu je velmi obsáhlý. Zaměřili jsme se proto pouze na výklad nejvýznamnějších teorií akonceptů, pokrývajících oblast temperamentu vnovodobé historii jeho výzkumu. Pro ucelenost výkladu zařazujeme iteorie unás obecně známé (H.J. Eysenck, V. Něbylicyn) nebo již včeské odborné literatuře popsané – vtomto případě jsme se vždy snažili podat aktuální stav dané teorie. Výklad novějších teorií unás podali např. Smékal (2002, teorie Thomase aChessové, Busse aPlomina, C.R. Cloningera), Nakonečný (1997, Thomas aChessová), Preiss (2000, C. R. Cloninger). Stranou ponecháváme aplikační oblasti výzkumu temperamentu (pro přehled např. Carey, McDevitt, 1989), podrobný přehled výzkumů biologické báze temperamentu (pro přehled např. Strelau, 2000) apopis psychometrických metod, spojených sjednotlivými teoriemi, které až na výjimky nemají oficiální české verze (pro přehled též Strelau, 2000).

2.2 Definice temperamentu

Pojmem temperament označujeme vsoučasné psychologii ty psychologické charakteristiky osobnosti, jež jsou vrozené (dědičné), můžeme unich identifikovat biologický základ atýkají se formální (stylistické1, průběhové, dynamické), nikoli obsahové stránky chování aprožívání.

Kagan (1989a, b) definuje temperament jako vrozené vzorce chování abiologických funkcí organismu, které se projevují od narození anabývají různého fenotypického výrazu vzávislosti na osobní zkušenosti člověka. Cloninger (2003) pod pojmem temperament rozumí ty složky osobnosti, jež jsou dědičné, vztahují se kemocionalitě, jsou vývojově stabilní aneovlivnitelné socio-kulturním učením. Podle Busse (1991) představují temperamentové dimenze ty osobnostní rysy, které splňují následující tři podmínky: objevují se během prvního roku života, zůstávají hlavními rysy osobnosti ivdospělosti ajsou do značné míry dědičné. Van Heck (1991) uvádí na základě rozboru různých teoretických koncepcí tři hlavní definující znaky temperamentu: způsob, jímž probíhají duševní děje abehaviorální projevy, vrozenost abiologickou determinovanost.

Ipřes shodu ohledně užívání pojmu temperament existují určité názorové rozdíly na to, jaký rozsah osobnostních charakteristik, splňujících podmínky vrozenosti abiologické determinovanosti, by měl být pod tento pojem zahrnut. Zuvedeného výčtu definicí temperamentu je zřejmé, že jde vzásadě odvě odlišná teoretická stanoviska.

Podle prvního znich by pojmem temperament měly být označovány pouze emocionální charakteristiky osobnosti. Tento teoretický přístup historicky navazuje nanázor G. Allporta (1937), který temperament definoval jako individuální rozdíly vemocionální oblasti osobnosti. Stejně rozšířený je idruhý pohled, podle něhož se pojem temperament vztahuje na formální či stylistické aspekty chování jako celku. Proto například Buss aPlomin (Buss, 1991), kteří vrámci struktury temperamentu rozlišují dimenze aktivity, emocionality asociability, považují za hlavní temperamentovou dimenzi aktivitu, neboť ta jako jediná splňuje podmínku čistě stylistického rysu osobnosti.

Druhým významným rozdílem vobsahovém vymezení pojmu temperament je zvolená úroveň definování – zda, vnejširším smyslu, vztahujeme temperament spíše ke genotypickému základu osobnosti nebokjejímu fenomenologickému obrazu. Například Smékal (2002) upozorňuje na to, že pojmem temperament lze označit jak zdroj individuálních rozdílů vprožívání achování, tak souhrn projevů těchto individuálních rozdílů – definice temperamentu tak mohou být podle Smékala vysvětlující nebo popisné. První přístup reprezentuje např. Kaganovo (1989a, b) pojetí, podle něhož temperament představuje vrozené vzorce chování abiologických funkcí organismu, příkladem deskriptivního přístupu je definice Chessové aThomase (1991), kteří pod pojmem temperament rozumějí styl chování.

Poslední otázka spojená sužíváním pojmu temperament je spíše formálně terminologická. Zvláště vrámci rysového přístupu kosobnosti jsou často pojmy „temperament“ a„osobnost“ používány synonymně ajsou jimi označovány bazální, biologicky determinované rysy osobnosti. Např. H. J. Eysenck proto mluví orysech extraverze aneuroticismu buď jako otemperamentových, nebo osobnostních dimenzích.

Na závěr bychom chtěli zdůraznit jeden ze znaků temperamentu, který považujeme pro jeho definování za významný. Ačkoli jej žádný zautorů výslovně neuvádí, je implicitně obsažen ve faktu biologické determinovanosti temperamentových vlastností: temperamentové vlastnosti jsou jen velmi málo ovlivnitelné nejen výchovou, ale do značné míry nepodléhají ani volní kontrole – jsou charakterizovány spontánností projevů. Například Cloninger, který jako základní složky osobnosti rozlišuje temperament acharakter, vymezuje charakter oproti temperamentu jako vědomou reflexi sebe asní spojené intencionální (volní) chování (Cloninger, Svrakic, Przybeck, 1993). Na tuto skutečnost nepřímo upozorňuje iBalcar (1983), který uvádí, že „vlastní temperament můžeme jen vnepatrné míře trvale azáměrně ovlivnit; můžeme se však naučit účelně sním zacházet“ (s.89).

2.3 Kritéria rozdělení temperamentových teorií

Pro systematické utřídění teorií temperamentu lze užít různých kritérií. Vodborné literatuře se nejčastěji setkáváme snásledujícími: obsahové vymezení pojmu temperament (emocionalita vs. chování jako celek), struktura temperamentu (jednodimenzionální vs. vícedimenzionální), metodologický přístup (kauzální vs. deskriptivní) asledovaná populace (dětská vs. dospělá) (např. Blatný, 1992; Endler, 1989; Strelau, 2000; Strelau, Angleitner, 1991a; Smékal, 2002).

1. Vymezení obsahu pojmu: Touto otázkou jsme se již zabývali vsouvislosti spřístupy kdefinování pojmu temperament. Část teoretiků vymezuje temperament pouze jako emocionální charakteristiky osobnosti (např. Goldsmith aCampos, Kagan, Cloninger), další pod pojem temperament zahrnují veškeré osobnostní charakteristiky, které se týkají formální, nikoliv obsahové stránky prožívání achování (např. Buss aPlomin, Eysenck, Merlin, Strelau, Thomas aChessová).

2. Struktura temperamentu: Toto kritérium navrhuje např. Strelau (2000) arozlišuje jednodimenzionální (Kagan, Zuckerman) avícedimenzionální teorie temperamentu (Buss aPlomin, Eysenck, Goldsmith aCampos, Cloninger Merlin, Strelau, Thomas aChessová). Je ovšem otázkou, zda teorie Kagana aZuckermana lze skutečně označit za jednodimenzionální – jak Kagan, tak Zuckerman připouštějí existenci dalších rysů osobnosti, splňujících podmínky temperamentových vlastností (tzn. vrozenost abiologickou determinovanost), ve svém výzkumu se však zaměřili pouze na určitou temperamentovou dimenzi. Vhodnější by proto snad bylo rozlišovat teorie poskytující komplexní popis avýklad temperamentu akoncepty vysvětlující pouze určitou stránku temperamentu.

3. Metodologický přístup: Toto kritérium se týká skutečnosti, do jaké míry se jednotliví autoři pokoušejí okauzální vysvětlení temperamentových vlastností biologickými faktory nebo zda zůstávají udeskripce temperamentu na psychologické úrovni. Deskriptivní teorie, ikdyž biologické základy temperamentu předpokládají, nevycházejí apriori zžádné biologické koncepce apři popisu temperamentových dimenzí se opírají především oempirická data (např. Thomas aChessová, Goldsmith aCampos). Vysvětlující (kauzální) teorie temperamentu se zaměřují na hledání biologických mechanismů, ležících vpodkladu temperamentu (např. Buss aPlomin, Cloninger, Gray, Eysenck, Kagan, Strelau, Zuckerman).

4. Sledovaná populace: Jedno zmožných kritérií klasifikace temperamentových teorií je to, zda vycházejí zvýzkumu dětské nebo dospělé populace. Studiem temperamentu udětí se zabývali především severoameričtí vývojoví psychologové (Buss aPlomin, Goldsmith aCampos, Thomas aChessová), vycházející zpředpokladu, že temperament jako regulační činitel se uplatňuje vdětství, zatímco vdospělosti tuto úlohu přebírá osobnost. Teorie temperamentu vztažené kdospělým byly navrhovány představiteli pavlovovské školy abiologicky orientovanými teoretiky osobnosti (Eysenck, Gray, Merlin, Něbylicyn, Strelau, Zuckerman).

Vnašem přehledu jsme se rozhodli pro utřídění teorií temperamentu použít posledně uvedené kritérium, ato ze dvou důvodů. Za prvé, sledovaná populace do jisté míry ovlivňuje zdůraznění určitých stránek temperamentu, považovaných za významné pro jeho popis afunkce – např. pravidelnost biologických funkcí, kterou jako jeden ze znaků temperamentu uvádějí Thomas aChessová, má nepochybně větší význam pro deskripci temperamentu dítěte než temperamentu dospělého. Za druhé, orientace na dětskou nebo dospělou populaci je často spojena ismetodologickým přístupem (viz bod 3) – teorie vycházející zvýzkumu dětí jsou většinou deskriptivní, teorie vycházející zvýzkumu dospělých jsou většinou biologicky zaměřené aposkytují kauzální výklad temperamentových vlastností.

2.4 Teorie vycházející zvýzkumu dětské populace

2.4.1 Teorie Thomase aChessové ajejich pojem „goodness of fit“

Alexander Thomas aStella Chessová (Chess, Thomas, 1991; Thomas, Chess, 1977, 1985, 1986) při formulaci svého pojetí temperamentu vycházeli zpotřeb klinické praxe. Zaměřili se především na otázku, jakými mechanismy temperament ovlivňuje psychický vývoj člověka od raného dětství do dospělosti. Jako vztahový rámec pro svou konceptualizaci temperamentu použili koncepci tzv. goodness of fit (lze volně přeložit jako „blahodárnost vhodné konstelace“).

Koncepce „goodness of fit“ podle Thomase aChessové znamená, že normální nebo patologický vývoj nezávisí pouze na temperamentových vlastnostech, ale že je výsledkem interakce mezi temperamentem, ostatními osobnostními charakteristikami člověka aspecifickými rysy prostředí. O„goodness of fit“ můžeme hovořit vpřípadě, kdy temperament aostatní osobnostní charakteristiky člověka (jako motivace, intelekt adalší schopnosti) slouží úspěšnému zvládnutí požadavků aočekávání ze strany okolí. Vopačném případě, když se jedinec nemůže úspěšně vyrovnat spožadavky prostředí, hovoří otzv. poorness of fit. Tyto dva případy interakce jsou podle Thomase aChessové základem dynamiky procesu psychického vývoje.

Temperament definují Thomas aChessová jako styl chování. Temperament podle nich ve vztahu kchování odpovídá na otázku JAK, zatímco schopnosti odpovídají na otázku CO amotivace na otázku PROČ.

Při konstrukci své teorie vycházejí zinduktivní empirické analýzy podrobných deskriptivních dat ochování. Neopírají se apriori ožádnou biologickou koncepci, ikdyž předpokládají biologický základ temperamentu, který však může být pod vlivem okolí modifikován, nebo se dokonce izměnit.

Na základě empirické analýzy identifikovali Thomas aChessová následujících devět temperamentových kategorií:

1. úroveň aktivity;

2. pravidelnost biologických funkcí (cyklus bdění aspánku apod.);

3. pozitivní nebo negativní reakce na nové situace, osoby apožadavky okolí;

4. snadná nebo obtížná adaptabilita na potřebu změny vjiž zavedených vzorcích chování;

5. podnětový práh;

6. kvalita převažující nálady (pozitivní vs. negativní);

7. intenzita exprese nálady (bez ohledu na pozitivitu nebo negativitu);

8. odklonitelnost pozornosti při trvající činnosti;

9. délka rozpětí pozornosti astupeň vytrvalosti při obtížném úkolu.

Kromě uvedených temperamentových kategorií identifikovali Thomas aChessová také tři funkčně významné temperamentové typy, resp. konstelace temperamentových kategorií, ato na základě jak klinické, tak faktorové analýzy.

Snadný temperament zahrnuje pravidelnost biologických funkcí, pozitivní reakce na nové podněty, rychlou adaptaci na změny auměřenou, převážně pozitivní náladu. Protikladem je obtížný temperament, který zahrnuje nepravidelnost biologických funkcí, negativní reakce na nové situace nebo osoby, pomalou adaptaci na změny aintenzívní, často negativní náladu. Mezi oběma popsanými typy stojí tzv. pomalu se rozehřívající temperament („slow-to-warm-up temperament“), který je charakterizován negativními reakcemi střední intenzity na nové podněty spomalou adaptací po jejich několikerém opakování.

Proti poslední části temperamentové teorie Thomase aChessové existují určité výhrady; nikoli zhlediska věcného, ale zhlediska použitých termínů. Označení temperamentu jako snadného nebo obtížného může být podle některých autorů zavádějící, neboť vnáší do popisu chování hodnotící kritérium (Strelau, 1991).

Opřínosu teorie Thomase aChessové pro výzkum temperamentu jsme se už zmiňovali. Závěrem bychom ale chtěli upozornit na jednu významnou skutečnost. Ačkoli se na první pohled zdá, že Thomas aChessová zavedením devíti temperamentových kategorií vnesli nový pohled na strukturu temperamentu (resp. jeho konstitucionálních komponent), při podrobnějším pohledu zjišťujeme, že jejich temperamentové typy, knimž došli na základě faktorové analýzy (především se to týká snadného aobtížného temperamentu), odpovídají vpodstatě temperamentovým, resp. osobnostním dimenzím založeným na konceptu aktivace (arousal), jako je např. dimenze introverze-extraverze vpojetí H. J.Eysencka.

2.4.2 EAS teorie Busse aPlomina

Podle Arnolda Busse aRoberta Plomina (Buss, 1991) představují temperamentové dimenze ty osobnostní rysy, které splňují následující tři podmínky: objevují se během prvního roku života, zůstávají hlavními rysy osobnosti ivdospělosti ajsou do značné míry dědičné. Tyto podmínky splňují tři osobnostní rysy, označované vBussově aPlominově pojetí jako temperamenty. Jsou to emocionalita, aktivita asociabilita. Od jejich počátečních písmen je také odvozen název teorie (EAS).

Vpůvodním pojetí byla ktěmto třem dimenzím zařazována jako čtvrtá impulsivita (Buss, Plomin, 1975). Na základě faktorové analýzy však bylo zjištěno, že nejde ojednotný rys (byly identifikovány čtyři její na sobě více méně nezávislé složky) ataké důkazy ojejí dědičnosti nebyly jednoznačné. Ztěchto důvodů byla později ztemperamentových dimenzí vyřazena.

Aktivita je definována jako spontánní výdej fyzické energie, tzn. že pod pojem aktivity nejsou zahrnuty činnosti vyvolané psychickým úsilím nebo stavem emoční aktivovanosti. Buss aPlomin rozlišují tyto čtyři složky aktivity: tempo, energičnost (vigor), vytrvalost amotivační složku, přičemž první dvě – tempo aenergičnost – považují za nejvýznamnější. Aktivitu autoři považují za hlavní temperamentovou dimenzi, neboť jako jediná je čistě stylistickým rysem osobnosti.

Emocionalita je definována jako pocity tísně astavu ohrožení (distress) doprovázené intenzivní autonomní aktivací (arousal). Úzkost, přítomná vprvních měsících života, se podle Busse aPlomina později diferencuje na strach ahněv, které nadále obsahují rys emocionality.

Ustrachu ihněvu, podobně jako uaktivity, předpokládají autoři čtyři složky. Jde osložku motorickou (ustrachu únik, uhněvu agrese azáchvaty vzteku), expresivní (vyjádřenou zvláště ve výrazu tváře), fyziologickou akognitivní (ustrachu pocity děsu aanticipace katastrofy, uhněvu se tato složka manifestuje jako nepřátelství).

Buss aPlomin uvažují vrámci své teorie pouze onegativním pólu emocionality. Pozitivní emoce, jako jsou euforie aláska, nepatří podle nich ktemperamentovým charakteristikám ztoho důvodu, že vykazují málo autonomní aktivace (jak je tomu uúzkosti, strachu ahněvu) anení dostatek důkazů ojejich dědičnosti. Ikdyby se takový důkaz objevil, domnívají se Buss aPlomin, že by vtom případě pozitivní emocionalita mohla být vztažena ke zbývajícím temperamentovým dimenzím – kaktivitě asociabilitě.

Poslední temperamentová dimenze, sociabilita, je definována jako preferování pobytu ve společnosti druhých lidí před pobytem osamotě. Lze uní rozlišit opět čtyři složky. Nejvýznamnější je instrumentální složka, tj. vyhledávání společnosti druhých lidí. Dále je to odměna ve formě pozornosti acitlivosti ksobě od druhých lidí. Poslední, nejméně významná složka sociability, je citlivost ksociální stimulaci.

Značnou pozornost věnují Buss aPlomin otázce vlivu učení vprocesu vytváření temperamentových rysů. Nejmenší možnost ovlivnění předpokládají uaktivity, emocionalita asociabilita mohou být za určitých okolností ovlivňovány kterýmkoli zpěti druhů sociálního učení (návyk, klasické podmiňování, instrumentální učení, imitace, kognitivní učení).

Pokud jde ofunkce temperamentu vinterakci jedince se sociálním okolím, domnívají se Buss aPlomin, že člověk si vzávislosti na svých temperamentových vlastnostech vybírá své sociální prostředí (sociabilní člověk volí zaměstnání, kde je častý styk slidmi), udává tón sociální interakci nebo své prostředí modifikuje (aktivní člověk urychluje tempo komunikace adává věcem spád).

Podobně jako Chessová aThomas pro potřeby klinické praxe rozlišují některé temperamentové rysy související sproblémovým chováním. Patří knim plachost, hyperaktivita azvýšená emocionalita, diferencovaná zvláště do hněvu.

2.4.3 Emoční teorie dětského temperamentu Goldsmithe aCampose

H. Goldsmith aJ. Campos (1982, 1986), podobně jako Thomas aChessová, volí deskriptivní přístup kdefinování temperamentu. Ikdyž přijímají jeho biologickou zakotvenost, nepovažují biologické souvislosti za nutné pro jeho psychologickou interpretaci. Obsahově pak vymezují temperament jako emoční charakteristiky osobnosti, přičemž se explicitně hlásí knázoru G. Allporta (1937), který temperament definoval jako individuální rozdíly vemocionální oblasti osobnosti. Ve své teorii spojili zkušenosti zvlastních dosavadních výzkumů: Goldsmith se zabýval genetickou determinací individuálních rozdílů vosobnostních rysech, Campos se věnoval experimentálnímu výzkumu emocí, zvláště identifikaci normativních vzorců vývoje emocí.

Goldsmith aCampos definují temperament jako individuální rozdíly vprimárních emocích, ato jak pozitivních, tak negativních (znechucení, úzkost, strach, hněv, smutek, potěšení, radost, překvapení azájem). Emocionalitu na rozdíl od jiných autorů (např. Buss aPlomin, viz předchozí kapitolu) nechápou jako jednodimenzionální rys, primární emoce podle nich představují jednotlivé obsahové dimenze temperamentu. Tyto obsahové dimenze jsou na behaviorální úrovni vyjádřeny vrůzných modalitách, jimiž jsou výraz tváře, hlasový projev, držení těla, gesta amotorika. Výrazové modality (systémy) jsou pak charakterizovány parametry časové stability aintenzity. Struktura temperamentu, respektive jeho popisu, tedy zahrnuje obsahové dimenze (primární emoce), modality jejich behaviorálního vyjádření aformální parametry emočních reakcí.

Jak už bylo řečeno, Goldsmith aCampos vycházejí při definování temperamentu zjeho deskripce na úrovni chování. Oprávněnost takového přístupu opírají oskutečnost, že expresivní chování má komunikační funkci, přičemž emoce jsou udětí dominantním faktorem regulace jejich vztahů sprostředím. Pokud jde oaplikační možnosti své teorie, předpokládají Goldsmith aCampos např. funkční vztah mezi temperamentem anavazováním audržováním interpersonálních vazeb, zvláště tzv. citovým přilnutím (attachment). Proces citového přilnutí je podmíněn podobou akvalitou interakce mezi matkou adítětem, přičemž tato interakce je významnou měrou ovlivňována emočními charakteristikami dítěte. Tento předpoklad idalší předpoklady omožnostech aplikovaného využití Goldsmithovy aCamposovy teorie však nebyly dosud dostatečně empiricky ověřeny.

Kteorii Goldsmithe aCampose existují určité výhrady (Strelau, 2000). Vdotaznících vytvořených vsouvislosti stímto pojetím temperamentu je autory zařazována dimenze aktivity, která nesplňuje definiční kritéria obsahové dimenze. Goldsmith aCampos zařazení aktivity mezi temperamentové dimenze obhajují tím, že ikdyž nejde oobsahovou dimenzi, vztahuje se kobecné úrovni emoční aktivace (arousal). Pojem aktivace však– narozdíl od biologicky orientovaných teorií temperamentu – neoperacionalizují pro empirický výzkum. Pokud jde osamotné obsahové dimenze temperamentu, ztotožňované sprimárními emocemi, Buss aPlomin (1984) nesouhlasí se zařazením zájmu, který je podle nich spíše kognitivním aspektem chování.

2.4.4 Kaganovo pojetí inhibovaného aneinhibovaného temperamentu

Jerome Kagan (1989a, 1989b, 1994) pod pojmem temperament rozumí vrozené vzorce chování abiologických funkcí organismu, které se projevují od narození anabývají různého fenotypického výrazu vzávislosti na osobní zkušenosti člověka. Na rozdíl od předchozích autorů se zabýval ivýzkumem fyziologických základů temperamentu.

Kagan nevylučuje existenci různých temperamentových kategorií, kvalit či typů, které uvedené podmínky splňují, ve své teorii se však zaměřil pouze na jednu znich. Odvodil ji ziniciálních dětských reakcí na neznámé podněty (objekty, osoby, situace) ajejí póly označil jako inhibovaný aneinhibovaný temperament. Děti sinhibovaným temperamentem se při prezentaci neznámých podnětů chovají bázlivě, nesměle, obezřetně aemocionálně rezervovaně, děti sneinhibovaným temperamentem se chovají vstřícně, jsou emočně spontánní akomunikativní, sminimální mírou strachu či obav.

Konstrukty inhibovaného aneinhibovaného temperamentu vyjadřují podle Kagana extrémy, které na fenotypické úrovni tvoří spojitou dimenzi od plachosti (shyness) po sociabilitu. Výskyt čistých typů vpopulaci se podle Kagana pohybuje mezi 10–25%. Udospělých vidí Kagan jako analogickou ke svým typům dimenzi introverze–extraverze.

Značnou stabilitu obou temperamentů prokázala řada longitudinálních vývojových studií (např. Kagan, Snidman, 1991; Kagan, Reznick, Snidman, 1988) ataké reanalýza dat staršího longitudinálního výzkumu (Kagan, Moss, 1962), vněmž byli respondenti sledováni od raného dětství do dospělosti.

Fyziologickou bází rozdílů vtemperamentu je podle Kagana úroveň podnětového prahu limbického systému, zejména amygdaly ahypotalamu. Tonicky snížený práh vtěchto mozkových strukturách vede ktomu, že inhibované děti při konfrontaci třeba jen sminimálně neznámou situací vykazují zvýšení svalového napětí, srdečního tepu, papilární dilatace avylučování kortizolu.

Kagan nevyvinul psychometrickou metodu pro měření temperamentu. Ve výzkumu se kromě fyziologických abiochemických metod opíral opozorování ve standardních (laboratorních) podmínkách. Na behaviorální úrovni se jako nejvýznamnějšími markry inhibovaného vs. neinhibovaného temperamentu prokázaly reakce dítěte na separaci od matky areakce na neznámé podněty. Kagan využíval isdělení rodičů, kde byly hlavními příznaky otálení započít hru, čas nutný kprvnímu kontaktu scizími lidmi adoba odpoutání se od matky. Udětí školního věku využíval pozorování ve třídě během různých experimentálních podmínek. Neboť jednotlivé indicie inhibovaného vs. neinhibovaného temperamentu nemusely korelovat významně, využíval při diagnostice agregovaného indexu inhibovanosti.

2.5 Teorie vycházející zvýzkumu dospělé populace

2.5.1 Něbylicynova teorie temperamentu

Vladimir Něbylicyn (1972) vyšel ztradic Pavlovovské školy, narozdíl od I. P. Pavlova však neztotožňuje temperament svlastnostmi vyšší nervové činnosti apovažuje jej za behaviorální apsychologický projev vlastností CNS. Temperament definuje jako dynamickou charakteristiku psychické činnosti, která nachází svůj výraz vtempu, rychlosti, rytmu aintenzitě psychických procesů astavů. Podle Něbylicyna je temperament vrozenou (nikoli však nutně dědičnou) charakteristikou, anepodléhá proto změnám.

Vpůvodním pojetí uvažoval otřech základních temperamentových dimenzích – obecnou aktivitu, motoriku aemocionalitu. Vpozdější revizi své teorie zahrnul Něbylicyn motoriku, chápanou jako vlastnosti charakterizující funkce pohybového aparátu (především řečového), do dimenze emocionality. Strukturním základem temperamentu tak uNěbylicyna je obecná aktivita aemocionalita.

Obecnou aktivitu považuje Něbylicyn za nejvýznamnější temperamentovou dimenzi. Definuje ji jako soubor osobnostních charakteristik, které determinují vnitřní potřebu či tendenci člověka ksebevyjádření akefektivnímu osvojení vnější skutečnosti. Tato potřeba se podle Něbylicyna může realizovat na různých úrovních, např. rozumové, pohybové nebo interpersonální, takže je možné rozlišit několik druhů aktivity. Ačkoli Něbylicynův pojem sebevyjádření může implikovat obsahové konotace, autor má na mysli formální stránku projevů osobnosti.

Emocionalita je definována jako soubor vlastností, které se týkají způsobu vzniku, průběhu aukončení afektů, emocí análad. Na rozdíl od aktivity považuje Něbylicyn emocionalitu za složitější komplex osobnostních vlastností. Předpokládá uní tři složky: citlivost kemocionálně významným podnětům, impulsivitu aemocionální labilitu, charakterizovanou jako rychlost trvání nebo střídání emočních stavů.

Základ temperamentu vidí Něbylicyn ve vlastnostech centrálního nervového systému– vsíle excitace ainhibice, pohyblivosti, labilitě adynamice nervových procesů. Sekundární vlastností těchto primárních procesů je jejich celková vyváženost, která je definována jako poměr mezi excitací ainhibicí vrámci každé ze čtyř základních vlastností.

2.5.2 Merlinova teorie temperamentu

Vulf Merlin, podobně jako Něbylicyn, odmítl ztotožňování vlastností vyšší nervové činnosti stemperamentem. Ve svém výzkumu se vedle studia neurofyziologických základů temperamentu zaměřil především na psychologickou charakteristiku temperamentových vlastností. Tuto vyšší úroveň psychologické charakteristiky vidí vodhalení funkcí temperamentových vlastností vprocesu přizpůsobování se člověka různým životním podmínkám apožadavkům vnejširším smyslu.

Temperamentové vlastnosti definuje Merlin (Merlin akol., 1983) jako stabilní psychické vlastnosti, které charakterizují dynamiku psychické činnosti anejsou spojeny skonkrétním aspecifickým obsahem situace. Vzhledem ktomu, že základní vlastnosti každého dynamického systému jsou určeny vynaloženou energií, je podle Merlina možné vymezit temperamentové vlastnosti jako energetickou základnu psychických vlastností.

Na behaviorální úrovni se temperament projevuje jako individuální styl činnosti, tzn. že vzávislosti na temperamentových vlastnostech člověk používá určitý systém způsobů činností, sjehož pomocí se úspěšně přizpůsobuje podmínkám apožadavkům okolí.

Zhlediska funkce vprocesu adaptace Merlin také definuje temperamentové vlastnosti, které jsou následující:

1. emoční vzrušivost – při zvýšené emoční vzrušivosti reaguje jedinec na slabší podněty, dochází tak kvelké diferenciaci změn funkční úrovně činnosti;

2. vzrušivost pozornosti – při zvýšené vzrušivosti pozornosti se snižuje intenzita podnětu potřebná kupoutání pozornosti, čímž se zvyšuje diferenciace orientace vprostředí;

3. síla emocí – její funkce spočívá venergizaci činnosti vzávislosti na uspokojení či neuspokojení potřeb;

4. vzrušivost – pod tímto pojmem je myšlena emocionální vzrušivost vsituaci ohrožení;

5. reaktivita mimovolních pohybů (impulsivita) – funkce této vlastnosti spočívá ve zvýšení aktivity adaptačních reakcí na aktuálně působící podněty;

6. aktivita volní cílevědomé činnosti – funkce spočívá ve zvýšení aktivity přizpůsobení prostřednictvím změny situace vsouladu se stanoveným cílem;

7. plasticita – rigidita – tato vlastnost určuje pružnost vpřizpůsobování se kměnícím se podmínkám;

8. rezistence – její funkce spočívá vodolnosti vůči vnitřním ivnějším podnětům/podmínkám;

9. subjektivizace – funkce této vlastnosti spočívá vzesílení stupně ovlivnění činnosti subjektivními představami apojmy.

Ke svému seznamu Merlin dodává, že zdaleka netvoří ukončenou nebo vyčerpávající soustavu. Zdůrazňuje také, že uvedené vlastnosti tvoří ve skutečnosti provázaný celek, vněmž se vzájemně doplňují akompenzují (např. oslabení vzrušivosti pozornosti se spojuje se zvýšenou reaktivitou).

Merlin se svými spolupracovníky věnovali pozornost iotázce temperamentového typu. Na základě 16 ukazatelů identifikovali pomocí shlukové analýzy dva typy: první je charakterizován silným vzruchem, extraverzí, plasticitou abezstarostností, druhý typ je charakterizován slabým vzruchem, introverzí, rigiditou aneklidem.

VMerlinově teorii nacházíme některé společné rysy steorií Thomase aChessové. Za prvé se to týká počtu aobsahu jednotlivých temperamentových vlastností. Některé jsou si svým vymezením velmi blízké kategoriím Thomase aChessové, jako je např. podnětový práh; intenzita exprese nálady astupeň vytrvalosti při obtížném úkolu zhruba odpovídají Merlinově vlastnosti vzrušivost pozornosti, síla emocí aaktivita volní cílevědomé činnosti. Stejně jako uThomase aChessové iuMerlina se de facto všechny jím popsané temperamentové vlastnosti vztahují kobecné dimenzi aktivovatelnosti (arousability), což potvrzují idva Merlinem identifikované temperamentové typy. Také funkční výklad temperamentu ajeho významu vprocesu adaptace má blízko kpojetí „goodness of fit“ Thomase aChessové.

Svou teorii Merlin podpořil rozsáhlým empirickým materiálem azabýval se funkcí temperamentu vrůzných oblastech lidské činnosti (vpracovní činnosti, vučení apod.).

2.5.3 PEN teorie H. J. Eysencka

Toerie H. J. Eysencka je unás dostatečně známá. Vnašem přehledu ji pouze stručně připomínáme, neboť revize Eysenckova pojetí introverze-extraverze aneuroticismu se stala východiskem J. Grayovi (1970) pro formulování vlastní teorie temperamentu, kterou se budeme zabývat vnásledující kapitole.

Pod pojmem temperament chápe Eysenck osobnost vužším smyslu, tedy osobnost bez její kognitivní složky (bez inteligence amentálních schopností). Za základní rysy osobnosti, tvořící její strukturu, považuje dimenze extraverze, neuroticismu apsychoticismu, onichž předpokládá, že jsou na sobě vzájemně nezávislé (Eysenck, 1990, 1991, 1992).

Dimenze introverze-extraverze je definována jako dvojí možné zaměření jedince buď na vnější, nebo na vnitřní svět. Eysenck na rozdíl od Junga, od něhož tuto dimenzi přejal, vymezuje tuto dimenzi vpojmech chování ačástečně iprožívání. Popis obou typů je detailně podán vřadě domácích publikací (např. Balcar, 1983, Vonkomer, Miglierini, 1979, Smékal, 2002). Operacionální vymezení extraverze položkami Eysenckových dotazníků postihuje fenotypickou úroveň této vlastnosti. Genotypický základ vysvětluje Eysenck rozdílnou vzrušivostí mozkové kůry: extraverti mají vyšší podnětový práh než introverti, pro optimální stimulaci proto potřebují vyšší míru podráždění.

Také neuroticismus, označovaný též jako dimenze emoční stability nebo lability, převzal Eysenck zJungova systému. Na rozdíl od extraverze je tato dimenze popsána jednosměrně. Jeden pól (labilita) je vymezena přítomností mnoha příznaků poruchové funkce, druhý pól (stabilita) jejich nepřítomností. Ikdyž je dimenze emoční stability-lability charakterizována výskytem neurotických příznaků, není sneurózou totožná, ačkoli pravděpodobnost neurotické poruchy se stupněm neuroticismu vzrůstá. Genotypický základ neuroticismu leží podle Eysencka vrůzném stupni reaktivity autonomní nervové soustavy.

Uvedené dvě dimenze společně sfaktorem inteligence tvořily původně strukturní základ Eysenckova modelu osobnosti. Později knim připojil ještě dimenzi psychoticismu. Tato dimenze je vymezena jako náchylnost kpsychóze atvoří kontinuum od normality přes psychopatii (definovanou jako antisociální chování) až po psychózu – schizofrenii amaniodepresivní psychózu. VEysenckově pojetí této dimenze je tedy vyjádřen kretschmerovský předpoklad otom, že temperamentové vlastnosti předurčují člověka konemocnění určitým typem duševní choroby aže přechod od normality kpatologii je plynulý. Na rozdíl od Kretschmera však Eysenck konstruuje speciální dimenzi psychoticismu unipolárně, podobně jako neuroticismus, to znamená spřítomností poruchových znaků na jednom pólu dimenze ajejich nepřítomností na druhém pólu. Duševní porucha tedy není extrémem temperamentových dimenzí, ale je na ostatních dimenzích nezávislá.

Pro popis obecné struktury temperamentu jsou nejčastěji používány dimenze extraverze aneuroticismu, do jejichž soustavy lze podle Eysencka umístit klasické temperamentové typy (obr.2.1).

Obr.2.1 Systém temperamentových dimenzí podle H. J. Eysencka a jejich vztah ke klasickým temperamentovým typům

Empirické opodstatnění Eysenckově teoretické soustavě dodávají jiné psychometricky orientované výzkumy osobnosti (především tzv. pětifaktorový model osobnosti – „BigFive“), které na základě faktorové analýzy docházejí kpodobným výsledkům ajako faktory prvního nebo druhého, resp. ivyššího řádu, jsou vždy identifikovány extraverze aneuroticismus nebo dimenze svým obsahem snimi srovnatelné.

2.5.4 Grayova neuropsychologická teorie temperamentu

Jeffrey Gray (1970, 1981, 1991), Eysenckův žák, vyšel ve své neuropsychologické teorii temperamentu zkritiky právě Eysenckova pojetí temperamentových dimenzí extraverze aneuroticismu. Svou teorii opřel orozsáhlý neurofyziologický, farmakologický abiochemický výzkum, aproto je jeho teorie některými autory považována za jednu znejvíce fyziologicky orientovaných (např. Strelau, 2000). Zabýval se iotázkami klasického aoperantního podmiňování, které ho upozornily na důležitost individuální citlivosti kodměnám atrestům vprůběhu učení.

Právě poznatky spojené spodmiňováním aspředpokládanými fyziologickými základy extraverze aneuroticismu jsou Grayovi východiskem pro revizi Eysenckovy teorie. Gray identifikoval významné individuální rozdíly vrámci Eysenckem postulovaných dimenzí extraverze aneuroticismu. Pokud jde odimenzi introverze-extraverze, podle Grayových poznatků introverti citlivěji reagují na tresty anepřítomnost odměn, zatímco extraverti jsou citlivější kodměnám anepřítomnosti trestů. Neuroticismus je pak spojen scelkovou senzitivitou kodměnám itrestům – súrovní neuroticismu stoupá citlivost jak kodměnám, tak ktrestům.

Uvedená zjištění vedla Graye kzávěru, že extraverze aneuroticismus jsou sekundárními rysy, jejichž podkladem jsou bazálnější temperamentové dimenze, které Gray označil jako úzkost (anxiety) aimpulsivitu. Úzkost je definována jako citlivost kpodnětům trestu, nepřítomnosti odměny anovosti či neobvyklosti. Vysoká míra úzkosti je tedy podmíněna vysokou citlivostí ktěmto stimulům. Impulsivita je definována jako citlivost kpodnětům odměny anepřítomnosti trestu: vysoká míra impulsivity je determinována vysokou citlivostí ktěmto stimulům.

Dimenze úzkosti aimpulsivity představují ortogonální osy, jež jsou výsledkem rotace Eysenckových dimenzí extraverze aneuroticismu o45° (obr.2.2). Póly Eysenckových dimenzí jsou tedy kombinací dimenzí vGrayově systému: extraverze je daná nízkou úzkostí avysokou impulsivitou, introverze vysokou úzkostí anízkou impulsivitou, neuroticismus vysokou úzkostí iimpulsivitou aemoční stabilita nízkou úzkostí iimpulsivitou.

Obr.2.2 Systém temperamentových dimenzí podle J. Graye a jejich vztah k temperamentovým dimenzím v systému H. J. Eysencka

Později kuvedeným dvěma dimenzím připojil Gray (1991) ještě třetí – defenzivnost (defensiveness). Tato dimenze vyjadřuje rozdíly vreakcích na nepodmíněné averzivní podněty ajejí póly jsou vymezeny obrannou (reaktivní) agresí aúnikovým chováním (escape behavior).

Biologickým podkladem temperamentových dimenzí jsou podle Graye rozdílné neurologické systémy kontroly emocionálního chování.

Biologickým základem úzkosti je systém inhibice chování (BIS – zanglického Behavioral Inhibition System), jehož centrální strukturou je septohipokampální oblast, obsahující nervové struktury hipokampus, septální area aPapézův limbický okruh. Aktivita BIS je doprovázena stavy úzkosti: vpřípadě ohrožení (podněty spojené strestem, nepřítomností odměny anejistoty či novosti) BIS navozuje stav zvýšené pozornosti apřipravenosti kreagování.

Podkladem impulsivity je systém aktivace chování (BAS – zanglického Behavioral Activation System). Fyziologické mechanismy tohoto systému Gray pouze předpokládá, pravděpodobně knim patří bazální ganglia, vzestupná dopaminergní vlákna zmezencefala, jádra talamu aneokortikální oblast. BAS je spojen svyhledáváním pozitivního posílení (stimuly odměny anepřítomnost trestů), tedy spozitivní emocionalitou.

Poslední ztemperamentových dimenzí, defenzivnost, je podložena systémem útočného vs. únikového chování (F/FLS – zanglického Fight/Flight System). Kjejím nervovým strukturám patří amygdala, střední hypotalamus aoblast centrální šedi.

2.5.5 Strelauova regulační teorie temperamentu

Podle současného Strelauova pohledu tvoří strukturu temperamentu těchto šest rysů:

2.5.6 Zuckermanův koncept „hledánívzruchu“ (sensation seeking)

2.5.7 Cloningerův neurobiologický model temperamentu

2.6 Závěr