Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. ThLic. Drahomír Suchánek, Ph.D., Th.D.
doc. PhDr. Václav Drška, Ph.D.

CÍRKEVNÍ DĚJINY

Antika a středověk

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5348. publikaci

Recenzovali:
prof. PhDr. Marie Bláhová, DrSc.
PhDr. ThLic. Marek Matějek, Ph.D., Th.D.
PhDr. Jiří Pavlík, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Vyobrazení na obálce: Papež Řehoř I. Veliký, inspirovaný Duchem svatým v podobě holubice
(miniatura z tzv. Registrum Gregorii, konec 10. století)
Počet stran 432
Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © commons.wikimedia.org

ISBN 978-80-247-3719-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8848-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8849-4 (ve formátu EPUB)

rodičům

Úvod

Podat historický obraz křesťanství od prvopočátků malé skupiny Ježíšových učedníků v prostředí jeruzalémské církve až po dominantní postavení pozdně středověké autority představuje komplikovaný a obtížný úkol. Předně se jedná o téma, které nejednou přesahuje čistě odborný rámec bádání. Církev v průběhu svých dějin ovlivňovala utváření lidské společnosti a tento její odkaz se přenáší do pozitivního i negativního hodnocení mnoha momentů dějin až do dnešních dnů. Současně platí, že po značnou část antiky a středověku nebylo možné striktně od sebe oddělit církevní a světské záležitosti. Proto i samo vymezení problému nabízí širokou škálu možností, a záleží na každém pisateli, jak hluboké propojení politických, sociálních, kulturních a intelektuálních pohledů upřednostní. Ten, který přináší tato publikace, si proto neklade žádný nárok na autoritativnost a neočekává, že bude přijat všemi čtenáři bez námitek a kritiky. Autoři mohou pouze deklarovat, že se pokusili vytvořit vyvážené, věcné a konfesně nezatížené podání církevních dějin, které odráží současný stav historického bádání a většinový pohled zainteresovaných odborníků.

První díl Církevních dějin, který je široké čtenářské obci předkládán, přestavuje pokus o prezentaci církevního vývoje od vyčlenění křesťanských skupin z židovské společnosti až po období konce středověku, kdy se dosud jednotná křesťanská společnost přiblížila na konci 15. století k reformačnímu zlomu. Kniha v sobě spojuje dvě hlavní ambice – jednak přiblížit co neúplnější pohled na problematiku církevních dějin a zodpovědět všechny základní otázky, včetně témat jinak opomíjených, jako je rozbor křesťanských herezí, misijní problematika či přehled církevní struktury. Současně by chtěla být kvalitní studijní pomůckou pro všechny tuzemské zájemce o církevní dějiny. Přes značnou šíři problematiky jsme se snažili o co největší komplexnost. V rámci svých schopností a technických možností této knihy jsme se chtěli dotknout všech zásadních momentů církevních dějin ve sledovaném období a podat k nim příslušný výklad. S ohledem na charakter knihy a téměř nevyčerpatelné množství různých tematických okruhů však nebylo možné dosáhnout ideálního a vyčerpávajícího výsledku. V mnoha ohledech jsou dílčí oblasti církevních dějin pouze naznačeny a popsány, popřípadě zůstávají některé aspekty zcela pominuty. Zasvěcenému čtenáři se tak může jevit náš pohled na vybranou problematiku zploštělý či příliš zjednodušený. V tomto případě nám nezbývá než požádat o shovívavost a nadhled, které každé přehledové dílo tohoto směřování vyžaduje.

Kniha je rozdělena do pěti hlavních oddílů, které mapují církevní vývoj až do konce středověku. V první časti je představena počáteční fáze křesťanského starověku zahrnující období od utváření prvních židokřesťanských komunit po legalizaci křesťanského náboženství na počátku 4. století. Ve druhém oddílu se zájem soustředil na dobu od utváření říšské církve, přes christianizaci germánského světa až po konec karolínské doby. Třetí úsek byl vyhrazen období od 10. do konce 12. století, kdy se křesťanství utvářelo ve víru bojů mezi císařskou a papežskou autoritou. Čtvrtá část se koncentruje na vrchol papežské moci ve 13. století, následovaný závěrečným pátým oddílem charakterizovaným érou tzv. avignonského papežství a konciliarismu ve 14., respektive 15. století.

Při vymezování jednotlivých částí jsme po jistém váhání dali přednost chronologickému hledisku a principu plynulé narace, což způsobilo určité těžkosti. Až do okamžiku rozdělení východní a západní církve bylo možné sledovat osudy křesťanství jako jednoho, byť diferencujícího se celku. Poté však jsme byli nuceni zvolit úhel, pod kterým povedeme další výklad, nemělo-li být dílo rozbito na řadu dílčích, vzájemně nepropojených kapitol. Dali jsme tedy přednost pohledu, jenž položil těžiště na římskou církev, a ostatní křesťanská společenství sledujeme jen potud, pokud jejich osudy nějak souvisely s latinským světem. Jsme si vědomi zřejmé konzervativnosti a tradičnosti tohoto přístupu i rizika jeho kritiky. Uvádíme proto, že jsme se pro takovou koncepci rozhodli jen proto, že ji z kulturních i historicko-geografických důvodů považujeme za bližší čtenáři a nechceme jí přisuzovat jakoukoliv hodnotově hierarchickou funkci. Navíc bude tento nedostatek napraven ve druhém díle této práce, jenž bude sledovat období od reformace k dnešní době a kde bude věcné hledisko naopak přirozeným způsobem zpracování látky. K řadě témat, na něž se nyní nedostalo, se bude možné vrátit a získají tak místo, které jim pro jejich význam náleží.

Publikace cíleně směřuje ke studentům vysokoškolských humanitních oborů (historie, religionistika, humanistika, politologie, společenské vědy), dále ke studentům teologických oborů, popřípadě jako studijní pomůcka pro studenty právnických oborů. Nemenší význam lze předpokládat i pro širší veřejnost, jelikož oblast církevních dějin není v dostatečné míře v tuzemské literatuře zpracována. Toto vymezení cílové skupiny adresátů knihy vedlo autory k rozhodnutí specifickým způsobem pracovat s odkazovým aparátem. Zcela záměrně a s plným vědomím, že to může vyvolat kritiku, jsme se rozhodli důsledně odkazovat na zdroje buď přímo tuzemské provenience, popřípadě zahraniční odborné texty, které byly do českého jazyka přeloženy. Důvod takového postupu byl dvojí. Kniha by měla tvořit pomůcku pro další studium tam, kde je přehled tématu stručný či náznakový. Čtenář by měl mít reálnou šanci se k rozvíjející literatuře dostat a pracovat s ní. Standardní odkazování na klíčové práce k tématu, které však nelze buď z technických, či jazykových příčin reálně využít, jsme považovali za kontraproduktivní. Stejně závažný důvod však tvořila i snaha poukázat na vývoj tuzemské církevní historiografie, a to především po roce 1989, jakož i na množství překladů, které církevní dějiny rozvíjejí. Tato publikace by chtěla prokázat, že i přes pochopitelné limity lze v českém prostředí nalézt značné množství velmi kvalitních a vědecky fundovaných prací.

Navzdory množství kvalitní tuzemské odborné literatury s církevně-historickou tematikou zůstává skutečností, že po roce 1989 nebyl dosud v české historiografii vytvořen přehled obecných církevních dějin, který by nepodléhal konfesním tendencím a prezentoval výsledky bádání moderní doby. Rozsahem i hloubkou myšlenek zůstávají českému čtenáři stále k dispozici především dvě vznikem již starší díla – třísvazkové Dějiny katolické církve Jaroslava Kadlece a nepřehlédnutelná práce Dvanáct století církevních dějin autorů Rudolfa Říčana a Amadea Molnára. V obou případech nelze ani v nejmenším zpochybnit odborné kvality autorů a jejich dobrou vůli předložit vědecky fundovaná díla. Současně však nelze zamlčet, že jejich konfesní příslušnost – u Kadlece katolická, u Říčana s Molnárem protestantská – výrazně determinovala jejich priority a interpretace. Modernější tuzemské práce, které by zahrnovaly celé období církevních dějin, však stále scházejí, popřípadě kvality výše uvedených „klasických“ prací nedosahují (např. dosti nevyvážené práce Příručka církevních dějin Pavla Mráčka či Církevní dějiny Radomíra Malého).

Nedostatečná domácí produkce byla po roce 1989 částečně doplněna překladovou literaturou. V několika případech se jedná o práce solidní odborné kvality přinášející poměrně objektivní a nezaujatý pohled (např. August Franzen Malé církevní dějiny, Roland Fröhlich Dva tisíce let dějin církve, Michele Maccarrone Církevní dějiny či Günter Stemberger a kol. 2000 let křesťanství). Nelze však zcela přehlédnout, že tyto práce vycházejí ze zřetelných konfesních pozic (Franzen, Fröhlich, Maccarrone), popřípadě netvoří ucelený a provázaný text (Stemberger). Řada dalších prací je příliš stručných (Peter Pawlowsky Křesťanství v proměnách dvou tisíciletí či Stephen Tomkins Stručné dějiny křesťanství), popřípadě svým zaměřením nesměřují k podání odborně přehledného a strukturovaného díla (Paul Johnson Dějiny křesťanství). Ostatně i tyto skutečnosti byly významným motivačním faktorem k sepsání této knihy.

Po technické a formální stránce je předkládaná práce členěna do tří úrovní textu. Hlavní dějová a interpretační osa je prokládána doplňujícím a rozvíjejícím textem, který je rovněž graficky odlišen menším formátem písma. U důležitých dějinných momentů je text dokumentován poukazy na základní prameny, jež jsou umístěny do orámovaných konvolut. Tam, kde již existoval relevantní překlad pramene do českého jazyka, se autoři nepokoušeli o vlastní varianty překladu a použili již existující formu. V případech absentujícího překladu je uváděna pramenná citace přeložená z originálu. Samotný text je po obsahové stránce v každé z pěti knih členěn trojím způsobem. První kapitoly jsou věnovány politickým a společenským aspektům, druhý oddíl akcentuje organizační a strukturální pohled na církevní organismus a poslední část se soustřeďuje na ideové, intelektuální a kulturní momenty života církve.

Žádné dílo, a pochopitelně ani toto, není jen výsledkem práce autorů. Chtěli bychom proto poděkovat pracovníkům nakladatelství Grada Publishing za jejich vstřícný a trpělivý přístup a velkorysost, s jakou akceptovali finální verzi textu, jež svým rozsahem zcela překonala původní záměr. Vděčni jsme za laskavé přehlédnutí textu a podnětné připomínky paní prof. PhDr. Marii Bláhové, DrSc., doc. PhDr. Daně Pickové, CSc., ThLic. PhDr. Markovi Matějkovi, Ph.D., Th.D. a PhDr. Jiřímu Pavlíkovi, Ph.D. Za pochopení a podporu děkuje též všem našim kolegům, a především rodinám.

Kniha I.

1.Zrod křesťanství araná církev

Dějiny křesťanství jsou neodmyslitelně spjaty sžidovstvím,1 apřestože se vprůběhu 1. století obě náboženství rozešla, nelze tuto skutečnost na počátku vylíčení církevních dějin opomenout. Ježíšovi učedníci astoupenci, kteří ho přijali jako Bohem přislíbeného zachránce židovského národa, zahajovali svoji veřejnou činnost sjednoznačným cílem– získat zbytek židovské společnosti na svoji stranu apřesvědčit náboženské vůdce židovského národa oJežíšově božském poslání, mesianismu.2 Navazovali tak na způsob hlásání samotného Ježíše, který až na několik výjimek soustředil své působení na židovskou Palestinu. Bylo by tudíž mylné hovořit na počátku křesťanských církevních dějin ozakládání nového náboženství, jež by mělo konkurovat judaismu, či se dokonce vůči němu vymezovat.

První stoupenci Ježíšova učení byli židovského původu achápali Ježíšovo poslání vkontextu náboženské tradice apraxe judaismu. Zůstali součástí židovské společnosti, účastnili se tradičních náboženských úkonů, navštěvovali jeruzalémský chrám azvěst oJežíši (tzv. evangelium) šířili mezi židovským obyvatelstvem. Byť se historik nemá pouštět do spekulací, dovolíme si vyjádřit přesvědčení, že případný úspěch Ježíšových stoupenců by zřejmě znamenal, že by zmizel idůvod ksepsání této knihy. Judaismus by přijetím Ježíše jako Bohem slíbeného Mesiáše dosáhl svého náboženského završení avpozměněné podobě by následně existoval dále. Pravděpodobně by se ale nestal celosvětovým náboženstvím, které proniklo do většiny oblastí Římské říše azasáhlo široké společenské vrstvy. Je logickou otázkou, zda by se judaismus, byť zásadním způsobem ovlivněný Ježíšovým učením, dokázal otevřít podnětům římského ařeckého světa, respektive zda by tak rychle opustil své náboženské zásady aosvědčené zvyklosti.

1.1Boj oduši židovského národa

Křesťanská církev,3 jakožto od judaismu oddělená asamostatně se vyvíjející náboženská skupina, vznikla vreakci na neúspěch reformovat judaismus. Ježíšovi učedníci nepřesvědčili osvé pravdě většinu židovské společnosti anaopak se ocitli vpozici nežádoucí sekty, proti níž začaly židovské náboženské ispolečenské autority tvrdě zasahovat. Centrem Ježíšových vyznavačů zůstal po jistý čas Jeruzalém, kde se po několika veřejných vystoupeních apoštolů podařilo získat asi pět tisíc stoupenců.4 Tento úspěch sice skýtal určitou naději narychlé rozšíření, židovští náboženští představitelé však záhy zasáhli. Příčinu nevraživosti je třeba hledat především vaktivitách tzv. helénistických Židů, kteří přišli do Jeruzaléma zoblastí mimo Palestinu anebyli ochotni důsledně dodržovat dosavadní náboženskou praxi judaismu. Vycházeli zpředpokladu, že Ježíšovým příchodem mnohé rituální příkazy azákazy iprávní ustanovení pozbývají své platnosti anení nutné vplnosti dodržovat závazky tzv. Mojžíšova zákona.5 Jejich tlak na změnu života avětší otevřenost musely vyvolávat napětí imezi samotnými jeruzalémskými křesťany, znichž se většina ještě nemínila rozejít snáboženskou praxí svého národa. Rané křesťanské prameny dosvědčují spory vjeruzalémské církvi, které museli apoštolové urovnat kompromisem ve prospěch helénistů.6 Kdalšímu eskalování sporů však již nedošlo, neboť proti helénistům tvrdě zasáhla židovská správa.

Veřejné vystoupení jednoho zpředáků helénistických křesťanů jménem Štěpán vyvolalo mezi židovským obyvatelstvem značné pobouření, jež následně vedlo kjeho smrti ukamenováním. Štěpán se stal prvním křesťanským mučedníkem azároveň došlo kpronásledování dalších Ježíšových stoupenců. Prameny naznačují, že odejít zJeruzaléma idalších částí Palestiny museli především helenizovaní křesťané, zatímco apoštolové adalší palestinští křesťané byli většího zásahu uchráněni.7 Jeruzalémská církevní obec se početně zmenšila, stala se však jednotnější, asoučasně se křesťané rozšířili do dalších oblastí. Nové křesťanské skupiny se vytvořily zejména vsyrských městech, čímž křesťanství získalo další dynamiku rozvoje.8 VPalestině se vzedmutá situace uklidnila po roce 36, kdy nový římský správce Sýrie Lucius Vitellus, pod nějž spadala iPalestina, odvolal zúřadu oba hlavní strůjce Ježíšovy smrti– judského prokurátora Pontia Piláta ajeruzalémského velekněze Josefa Kaifáše.

Novým centrem helénistických židokřesťanů se stala syrská Antiochie, kde vznikla početná církevní obec. Její styl života se již zjevně lišil od zbytku židovských skupin ve městě, takže se na ni začalo pohlížet jako na novou náboženskou společnost. Není náhodou, že právě zde získali Ježíšovi stoupenci své budoucí označení– kristovci neboli křesťané. Nebáli se oslovovat inežidovské skupiny ajejich počet rychle rostl.9 Ošíření křesťanství nejsme detailně informováni, přesto se muselo jednat odynamický proces, což potvrzuje existence křesťanských obcí vmnoha městech od Sýrie přes Malou Asii, Egypt až po Řecko. Podstatná část zpráv omisijním působení Ježíšových učedníků je spojena sčinností aktivní skupiny, vjejímž čele stál Pavel (Saul, dle katolické tradice také Šavel) zTarsu. Tento muž zpočátku nahlížel na křesťany jako na nebezpečnou sektu abyl svědkem zásahu náboženských autorit vJeruzalémě, který připravil oživot Štěpána. Po osobní náboženské zkušenosti, při níž se mu měl zjevit Ježíš Kristus, změnil svůj přístup astal se horlivým stoupencem nového náboženství. Po několikaletém působení vSýrii azajordánské Arábii se plně oddal hlásání zprávy oJežíšově mesiášství ase svolením apoštolů podnikl celkem tři rozsáhlé misionářské cesty.10 Ačkoliv jako Žid směřoval své hlásání především do řad židovských souvěrců roztroušených vdiaspoře mezi Malou Asií aŘeckem, stále častěji byl úspěšnější usympatizantů judaismu než usamotných Židů. Aby udržel jejich zájem avyšel vstříc jejich potřebám, toleroval Pavel jejich neochotu přijmout svírou vJežíšovo poslání (evangelium) ipředchozí závazky předježíšovského judaismu. Pavlem zakládané skupiny proto nelze přiřadit kžidovskému křesťanství, neboť vnich postupně převážil počet tzv. pohanokřesťanů.

Pavlovo působení se může jevit jako boj uvnitř samotného židovství oto, komu se podaří oslovit početnou skupinu pohanů nazývaných „bohabojní“, kteří chovali kjudaismu mnohé sympatie, ale odmítali přijmout závazky nutné kplnému přijetí židovského náboženství (obřízka, přijetí příkazů tzv. Mojžíšova zákona). Pavel zteologických ipraktických důvodů zastával „liberálnější“ přístup: základem je víra vJežíše jako Bohem poslaného zachránce– Mesiáše, který vykoupil hříšné lidstvo azaložil novou smlouvu mezi Bohem alidmi. Pravidla, jež zavazovala vdřívějším předježíšovském období, již nemohou být nezbytnou podmínkou ke vstupu do církve, tj. do okruhu Ježíšových následovníků.11 Ve stejném duchu působila bezpochyby řada dalších misionářů. Vrámci rozrůstajícího se společenství křesťanů se tak utvářely dva hlavní proudy– židokřesťanský apohanokřesťanský, které se postupně začaly vpohledu na jednotlivé otázky křesťanství odlišovat.

Palestinské křesťanství se muselo vyrovnat se skutečností, že helénistická křesťanská misie dosáhla výraznějších výsledků než židokřesťanská. Aktivity Pavlovy skupiny narážely na kritiku křesťanů, kteří přišli do Antiochie zJudska analezli tam křesťanskou obec nedodržující většinu tradičních pravidel židovského náboženství. Vzniklé rozepře se rychle přenesly do Jeruzaléma, kde se kotázce začlenění nežidovských křesťanů vSýrii adalších oblastech římského světa měly vyslovit hlavní křesťanské autority. Vše se odehrávalo za situace, kdy palestinští křesťané prožili po roce 41další vlnu pronásledování, která stála život jednoho zvůdčích mužů– apoštola Jakuba Zabedea–, adalší apoštol Petr na poslední chvíli unikl zvězení.12 Propast mezi židokřesťany azbytkem židovského národa se dále rozšiřovala abylo zásadní otázkou, zda by případné omezení života pohanokřesťanských obcí neznamenalo pro další rozvoj církve zásadní překážku.

Citlivou otázku řešili mezi lety 48 a49 apoštolové adalší křesťanští předáci. Výsledkem se stal oboustranně přijatelný kompromis, který uznal dosavadní způsob života pohanokřesťanů avyňal je zpovinnosti zachovávat židovské zvyklosti. Současně ale stanovil několik zásad, jež měli nežidovští křesťané dodržovat, aby nevzbuzovali užidokřesťanů pohoršení. Jednalo se ozákaz účasti na pohanských obětních slavnostech, konzumace masa udušených zvířat azachovávání mravních zásad voblasti sexuální morálky apříbuzenských sňatků. Apoštolům se bezpochyby jednalo oto, aby nedošlo komezení úspěšného šíření křesťanství mimo Palestinu, ale současně chtěli zachovat možnost klidného soužití nově získaných křesťanů sjejich židovskými spolubratry. Ve prospěch Pavla ajeho stylu působení mezi pohanokřesťany vystoupil apoštol Petr, jehož slovo mělo značnou váhu.13 Nebyla to náhoda, neboť právě Petr prosadil nedlouho předtím přijetí do křesťanského společenství prvního nežidovského člena, ato navíc zřad římské vojenské správy.

Křest setníka Kornélia

„VCesareji žil nějaký muž jménem Kornélius, důstojník pluku, zvaného Italský. Byl to člověk zbožný, scelou svou rodinou věřil vjediného Boha, byl velmi štědrý vůči židovskému lidu apravidelně se modlil kBohu. Ten měl kolem třetí hodiny odpoledne vidění, vněmž jasně spatřil Božího anděla, jak kněmu vchází avolá na něj: ‚Kornélie! […] Bůh přijal tvé modlitby aalmužny apamatuje na tebe. Vyprav hned posly do Joppe, ať sem přivedou Šimona, zvaného Petr.‘ […] Druhého dne, právě když se blížili kměstu, vyšel Petr za poledne na rovnou střechu domu, aby se modlil. Pak dostal hlad achtěl se najíst. Zatímco mu připravovali jídlo, upadl do vytržení mysli: Vidí, jak se zotevřeného nebe cosi snáší; podobalo se to veliké plachtě, kterou spouštějí za čtyři cípy kzemi. Byly vní všechny druhy živočichů: čtvernožci, plazi iptáci. Tu kněmu zazněl hlas: ‚Vstaň, Petře, zabíjej ajez!‘ Petr odpověděl: ‚To ne, Pane! Ještě nikdy jsem nejedl nic, co poskvrňuje aznečišťuje.‘ Ale hlas se ozval znovu: ‚Co Bůh prohlásil za čisté, nepokládej za nečisté.‘ Zatímco Petr úporně přemýšlel, co to jeho vidění může znamenat, podařilo se Kornéliovým poslům nalézt Šimonův dům. […] Petr je zavedl dovnitř anechal je usebe přes noc. Hned druhého dne se snimi Petr vydal na cestu aještě několik bratří zJoppe ho doprovázelo. Nazítří přišli do Cesareje. Kornélius je očekával aspolu sním jeho příbuzní anejbližší přátelé. […] Za rozhovoru vešli dovnitř aPetr shledal, že je tam shromážděno mnoho lidí. Promluvil knim: ‚Dobře víte, že Židům není dovoleno stýkat se spohany anavštěvovat je. Mně však Bůh ukázal, abych si ožádném člověku nemyslel, že styk sním poskvrňuje nebo znečišťuje. […] Nyní skutečně vidím, že Bůh nikomu nestraní, ale vkaždém národě je mu milý ten, kdo vněho věří ačiní, co je spravedlivé. […] Auložil nám, abychom kázali lidu adosvědčovali, že je to on, koho Bůh ustanovil za soudce živých imrtvých. Jemu všichni proroci vydávají svědectví, že pro jeho jméno budou odpuštěny hříchy každému, kdo vněho věří.‘ Ještě když Petr mluvil, sestoupil Duch svatý na všechny, kteří tu řeč slyšeli. Bratří židovského původu, kteří přišli sPetrem, žasli, že ipohanům byl dán dar Ducha svatého. […] APetr dal pokyn, aby byli pokřtěni ve jménu Ježíše Krista. Potom jej pozvali, aby unich zůstal několik dní.

[…] Otom, že ipohané přijali slovo Boží, dověděli se apoštolové abratří vJudsku. Když přišel Petr do Jeruzaléma, začali mu bratří židovského původu vyčítat: ‚Navštívil jsi neobřezané lidi ajedl snimi!‘ Atak jim to Petr začal po pořádku vysvětlovat. […] ‚Jestliže tedy jim Bůh dal stejný dar jako nám, když uvěřili vPána Ježíše Krista, jak jsem já vtom mohl Bohu bránit?‘ Po těch slovech bratří už nic nenamítali, ale velebili Boha: ‚Tak ipohany povolal Bůh kpokání, aby dosáhli života!‘“

Zdroj: Sk 10–11.

Zachování základních židovských předpisů vyšlo znávrhu nového představeného jeruzalémské křesťanské obce Jakuba, zvaného „bratr Páně“, který vdalších letech představoval nezpochybnitelnou autoritu palestinského křesťanství. Pod jeho vedením si palestinští křesťané navenek zachovali tradiční ráz skupiny stále integrované do židovské většiny. Aniž bychom znali detaily, rané prameny dosvědčují, že se Jakub těšil značné úctě imezi samotnými Židy, čímž udržoval živou naději, že se křesťanům nakonec podaří přesvědčit osprávnosti své věci izbytek židovské společnosti.14 Naopak apoštol Petr opustil Jeruzalém aPalestinu asvoji další činnost spojil smisiemi aupevňováním křesťanských obcí vrámci Římské říše.

Vjistém smyslu můžeme vidět, že rané křesťanství bylo od svého počátku poměrně pluralitní aobsahovalo pestrost přístupů. Dynamický rozvoj astále se zhoršující komunikace se špičkami židovského národa však přispívaly kdalšímu omezování židovských náboženských forem. Zásadní střetnutí uvnitř židovské společnosti proběhlo všedesátých letech 1. století, kdy se proti palestinským křesťanům zvedla vlna odporu ze strany židovských autorit. Nenávratnou ztrátu představovala násilná smrt Jakuba, který se stal obětí stupňujícího se židovského radikalismu.15 Židovská společnost procházela procesem očekávání změn, vnichž se mísily náboženské apolitické motivace, azačala se tvrdě vymezovat proti všem cizím prvkům. Křesťané představovali jen malou část oblasti jejich zájmu, mnohem významnějším se stal konflikt sřímskou správou. Vdůsledku necitlivé náboženské politiky tehdejšího judského správce Gessia Flora vypuklo rozsáhlé židovské povstání, které na několik let uvrhlo Palestinu do víru krvavých bojů. Římané kpotlačení odporu nasadili početné vojenské síly apo dlouhém obléhání dobyli také Jeruzalém. Namísto nového počátku židovské samostatnosti přišla nenávratná tragédie židovského národa, který ztratil více než jeden milion příslušníků adalší statisíce se rozptýlily do okolních zemí. Židovská válka zasáhla rovněž do náboženských poměrů, neboť vítězný vojevůdce Titus nechal zničit jeruzalémský chrám, čímž ztratili Židé centrum svého náboženského života.16

Křesťané zůstali válečných pohrom do značné míry ušetřeni, neboť setrvali stranou politických amocenských záležitostí. Jakkoliv se většina znich stále hlásila kvyvolenému lidu acítila se být součástí židovského národa (etnicky iduchovně), až na výjimky nepodpořili povstání Židů proti římské správě. Křesťané nesouhlasili spolitickými ambicemi židovského národa avěrni Ježíšovu učení zdůrazňovali spíše duchovní anáboženské priority. Dalších událostí se přímo nezúčastnili, protože významná část znich se vpředchozím období stáhla zJeruzaléma aokolí do útočiště vzajordánském městě Pela. Po ukončení války se někteří do Jeruzaléma vrátili, původní síla palestinských křesťanů se však již nikdy neobnovila. Židé jim vytýkali, že je vboji proti Římanům nepodpořili, aoni sami postupně ztráceli kontakt sdalšími proudy křesťanství.17 Vprůběhu dalších desetiletí se palestinští křesťané přeměnili vnepříliš početné skupiny tzv. nazorejců aebionitů, které na jedné straně odmítaly další helenizaci křesťanství azachovávaly věrnost židovské tradici, současně ale přijetím Ježíše jako Mesiáše nemohly nalézt cestu zpět kžidovské majoritě.18

Rovněž Židé vdůsledku vojenské katastrofy museli zásadním způsobem přehodnotit své náboženské aspolečenské priority. Po ztrátě chrámu nebylo možné přinášet vJeruzalémě oběti anáboženský život soustředěný na veřejně manifestované projevy zbožnosti se vytratil. Místo něj se zrodil tzv. rabínský judaismus, který kladl důraz na soukromou zbožnost, soustředěnou do jednotlivých rodin amístního společenství– synagogy. Židovští náboženští představitelé museli pokořenému národu pomoci nalézt sebevědomí apoškozenou identitu. Neváhali proto jasně stanovit všechny důležité zásady židovského náboženství aprávního života atvrdě se vymezit proti všem cizím prvkům. Právě vdobě po zničení chrámu je skonečnou platností dotvořen závazný kánon posvátných knih judaismu, tzv. palestinský tenach, avznikají sbírky židovské tradice apráva.19

Formálně se strvalou platností rozcházejí icesty judaismu akřesťanství. Židé se od Ježíšových následovníků zřetelně distancovali anarůstal vůči nim odpor apronásledování. Názornou ukázku představoval soubor osmnácti prosebných modliteb Šmone esre, který byl vtéto době připojen ke každodenní modlitbě Židů. Vedvanáctém požehnání nazývaném birkat ha-minim zaznívá prokletí heretiků, které bylo na konci 1. ave 2. století spojováno svyloučením židovských sektářů, knimž náleželi především Kristovi vyznavači. Židé prosili Boha, aby nechal ihned zaniknout nazorejce (nocrím) akacíře (minim), které lze ztotožnit sžidokřesťanskými skupinami.20

Konfrontace aodcizení obou skupin dokládají rovněž texty křesťanských spisů zkonce 1. azačátku 2. století, znichž některé byly později zařazeny mezi posvátné novozákonní knihy. Vyznačují se jasným odmítnutím židovství akritikou jejich zaslepenosti. Pokud uvážíme, že křesťanství vyšlo zžidovských kořenů ajudaistická tradice prostupovala velkou část jeho příslušníků, zůstává až nepochopitelná neustálá kritika aodsouzení, které se na Židy snáší. Pochopíme to pouze sohledem na tvrdý postup samotných Židů, kteří chápali křesťany jako nebezpečnou sektu, která by mohla otřesenému judaismu po prohrané židovské válce dále uškodit. Vzájemnou averzi podporovalo mnoho dalších prvků, onichž bude ještě řeč. Základní skutečnost však již přehlédnout nešlo– cesty židovství akřesťanství se jednou provždy rozešly.21

1.2Rozvoj křesťanství v1. a2. století

Křesťanství se vprůběhu 1. století rozšířilo do mnoha regionů východní části Římské říše aproniklo rovněž do významných měst Západu včetně metropole Říma. Značnou zásluhu na dynamickém rozmachu křesťanství měli aktivní misionáři včele sPavlem zTarsu, kteří naplňovali jeden zhlavních rysů raného křesťanství– misijní zápal ahorlivost. Dílčí informace opostupu misií máme jednak prostřednictvím Skutků apoštolských, vnichž je vylíčeno asi dvacet prvních let křesťanství po Ježíšově smrti. Další zprávy lze mezi řádky vyčíst zPavlových listů, které zasílal do vybraných křesťanských obcí po Římské říši. Ovětšině misijních akcí ale žádné informace nemáme apouze pozdější křesťanská tradice potvrzuje založení mnohých církevních obcí ještě vdobě života apoštolů, popřípadě jejich žáků. Typickou ukázkou může být církevní komunita vŘímě, která vznikla již na počátku čtyřicátých let 1. století. Skládala se většinou zžidokřesťanů amusela být poměrně aktivní, což dokládá pozoruhodný záznam zživotopisu císaře Klaudia (Claudius), který zachytil historik Suetonius. Podle jeho líčení byl císař nucen zakročit proti pobouření, jež uvnitř společenství římských Židů vyvolal spor onějakého Chresta.22 Římské úřady nerozuměly podstatě sporu, vnímaly ho ale jako nežádoucí narušování pořádku, amnoho Židů muselo Řím opustit. Příběh nepřímo odkazuje na spory mezi Židy akřesťany aprokazuje, že křesťané tvořili nepřehlédnutelnou část židovské komunity, ato ještě dříve, než knim dorazili misionáři zPavlova okruhu.

Křesťanské prameny rovněž zaznamenávají Pavlovu osobní návštěvu Říma, byť důvody nebyly přímo spjaty smisiemi jako spíše snutností obhájit svoji činnost před římskými úřady. Po propuštění zvyšetřovací vazby začal vyvíjet aktivity apřispěl kdalšímu posílení místní církevní obce.23 Římské křesťanství je ale neméně výrazně spjato sdalším křesťanským předákem– apoštolem Petrem. Svýjimkou malého odkazu zPrvního Petrova listu (1Pt 5,13) nemáme kdispozici nezpochybnitelné písemné doklady ojeho pobytu vmetropoli římského světa. Přesto raná církevní tradice imoderní archeologie svědčí pro to, že právě zde Petr strávil závěrečné období svého života.

Petrova přítomnost vŘímě byla součástí rané křesťanské tradice již od počátku církevních dějin anikdy nebyla příliš zpochybňována. Nejstarším dochovaným pramenem, který dosvědčuje Petrovo působení vmetropoli Římské říše, je První Klementův list do Korinta (vznikl mezi lety 90–100 vŘímě), kde se v5. a6. kapitole dává všem křesťanům za vzor život apoštolů Petra aPavla. Klement hovoří oPetrově aPavlově umučení azdikce vyplývá, že muselo jít onějakou vlnu pronásledování. Sohledem na to, že Pavel prokazatelně zemřel vŘímě avtextu jsou oba představováni společně, se vyvozovalo, že oba vŘímě také zemřeli. Další svědectví přinášejí antiochijský biskup Ignác (napsal vroce 110 římským křesťanům obdobné poselství jako Klement, kde se odvolával na autoritu Petra aPavla), hierapolský biskup Papiáš, který tvrdil, že evangelista Marek působil vŘímě jako Petrův sekretář atlumočník, akonečně historik Eusebios zKaisareje, který cituje biskupa Dionysia zKorintu (165–175), jenž napsal oPetrovi aPavlovi, že učili azemřeli vItálii. Obdobných pramenů lze zmínit ještě více, například tzv. Petrovu apokalypsu– apokryfní text zprvní poloviny 2. století, vněmž měl Ježíš Petrovi poručit, aby šel do Říma azde vypil kalich, který mu již připravil syn Háda (tj. přijal mučednictví).24

Kritika zpochybňující Petrovo římské působení se vynořila až spříchodem reformace. Hlavním argumentem byla skutečnost, že žádný ztextů Nového zákona oPetrově římském pobytu nereferuje, což utak významné osobnosti rané církve přinejmenším udivuje. Obdobně zarážející bylo mlčení Pavla zTarsu, který ve svém dopise římské církevní obci zdraví jednotlivé významné představitele místní komunity, ale oPetrovi zde není ani slovo (dopis vznikl kolem roku 56–60 ajeho pravost se nezpochybňuje). Nelze však vyloučit, že právě vtomto období mohl Petr podniknout některou ze svých cest, aproto nemusel být vŘímě aktuálně přítomen. Konečnou odpověď musela tudíž přinést až archeologie.

Podle tradice bylo Petrovo tělo pohřbeno blízko Vatikánu, tedy nedaleko místa popravy, na Via Cornelia. Pohřebiště se mělo nacházet blízko Caligulova cirku, kde se od roku 125 začala masivně stavět celá řada pohřebních mauzoleí, kam se pochovávali křesťané inekřesťané. Jeden zPetrových biskupských nástupců měl nad hrobem vystavět kapli. Později právě nad touto kaplí vybudoval císař Konstantin I. Veliký slavnou baziliku. Údaje ovýstavbě kostela zmiňují obtíže způsobené snahou umístit centrum chrámu nad Petrův hrob apřitom ho nepoškodit– hrob byl obložen (jakoby oplášťován kamennou hradbou) apozději nad ním vznikl oltář. Samotný Petrův hrob se vprůběhu dalších stavebních úprav ocitl vpodzemní kryptě, kde zůstal ipo výstavbě dnešní přestavěné baziliky.

Kvalifikovaný archeologický výzkum začal až ve 20. století, ato více méně náhodně. Po smrti papeže Pia XI. vroce 1939 nařídil jeho nástupce Pius XII. rozšíření pohřebních míst vprostorech podzemní krypty vbazilice sv. Petra. Vrámci stavebních prací byly objeveny antické hroby, což vedlo krozsáhlému archeologickému výzkumu, který probíhal až do 23. prosince 1950. Výzkum se zaměřil především na místo, kde se předpokládala existence Petrova hrobu– tj. na hrob snáhrobkem zobdobí kolem roku 160, pod nímž byl objeven prostý hrob zraného 1. století. Na dně hrobu byly nalezeny kosti, které odpovídaly časovým zařazením tomu, co bylo hledáno– byly proto identifikovány jako Petrovy. Toto pojetí navíc potvrzovala skutečnost, že právě kolem tohoto hrobu se objevilo ve velmi těsných kruzích mnoho dalších hrobů, ato zhruba zdoby od roku 70. Byť se nejedná ojednoznačné potvrzení Petrova hrobu, vše nasvědčuje tomu, že lze označit křesťanskou tradici oPetrově působení vŘímě za hodnověrnou.25

Všechny výše uvedené zmínky potvrzují, že křesťanství dynamicky překračovalo hranice palestinského asyrského regionu ašířilo se po celé Římské říši. Dokud se aktivity misionářů ijejich pomocníků soustřeďovaly na okruh židovských komunit ana ně navázané skupiny sympatizantů, nenaráželo křesťanství na výraznější obtíže. Jejich posluchači jim rozuměli azpráva obožském poslání Ježíše Krista zapadala do jejich náboženských očekávání. Problém nastal vokamžiku, kdy se křesťanští hlasatelé pokusili oslovit lidi mimo judaizované prostředí. Na vlastní kůži to zakusil Pavel zTarsu, ojehož výjimečných přesvědčovacích schopnostech amisionářských zkušenostech nemůže být příliš pochybností. Při pobytu vAthénách využil příležitosti aveřejně hlásal křesťanské učení oJežíšově smrti azmrtvýchvstání shromážděným Řekům. Vystoupení se nesetkalo svelkým pochopením atéměř všichni posluchači se postupně súsměšky anezájmem rozešli.26 Křesťanství vstupovalo do kulturně anábožensky zcela odlišného světa apřed hlasateli Ježíšova učení stál klíčový úkol přesvědčit společnost, která byla hrdá na velikost atradici vlastního náboženství.

Náboženské poměry Římské říše v1. století vplnosti odrážely rozmach arozmanitost římské ahelénské kultury. Římská společnost vsobě měla již po staletí zakořeněnou vazbu mezi veřejným, politickým anáboženským životem avšechna důležitá rozhodnutí římského státu se prováděla vsoučinnosti spokyny avůlí bohů. Římané se obraceli na božské ochránce jak vsoukromém životě, tak vrámci potřeb celého státu. Původní římské náboženství navazovalo na náboženské představy starých Etrusků amnohé další impulzy přijali Římané od okolních středoitalských kmenů. Základem byla mocná božstva, řídící jednotlivé oblasti přírody alidského jednání, znichž na pomyslném vrcholu stála trojice Jupiter, Juno aMinerva. Vedle nich existovala řada dalších bohů, doplněná orolnická či válečná božstva apersonifikované božské síly, zasahující do lidského života (Victoria/Vítězství, Fortuna/Osud či Providentia/Prozřetelnost).27 Významný rozkvět náboženského života nastal vrámci válek sKartágem (punské války) apo ovládnutí jihu Apeninského poloostrova, kde se rozvíjela řecká města. Během krátké doby byla římská společnost uchvácena propracovaností abohatstvím helénského náboženského světa. Na začátku 3. století př. Kr. došlo oficiálně kpropojení římského ařeckého pantheonu, když bylo na římském fóru slavnostně postaveno dvanáct soch nejdůležitějších bohů zobou částí. Je třeba připomenout, že vmnoha případech došlo k„pořečtění“ římských bohů abohové zřímské iřecké části splynuli vjedno, takže například římský bůh Jupiter byl ztotožněn sřeckým Diem, Juno sHérou či Venuše sAfroditou.

Vrámci pronikání římské vojenské moci stále více na Východ se před latinskou společností otevřela další, dosud netušená pestrost náboženských kultů, snimiž neměli Římané žádné zkušenosti. Egyptská, maloasijská či semitská božstva vynikala důrazem kladeným na barvitost obřadů, jejich mimořádnou symboliku arůzné stupně tajných zasvěcení. Nebránila se krvavým obětem apropracovaným rituálům, které dokázaly vtáhnout vyznavače těchto kultů do bezprostřední, osobní blízkosti uctívaného boha. Zejména vřadách římských vojáků aobchodníků se šířil počet stoupenců nových východních kultů atradiční římská božstva ztrácela svoji přitažlivost. Římský stát se většinou bránil přílišnému vlivu nových náboženských rituálů, pokud hrozilo reálné nebezpečí, že by mohly narušit dosavadní vyváženost aotevřenost náboženského života. Především římský senát využíval svého práva odmítnout ty kulty, které nezapadaly do tradičního římského pantheonu. Sugestivnost aobliba východních božstev však převážila ařímské elity musely přistupovat na četné kompromisy. Prvním východním božstvem, kterému bylo přiznáno právo na veřejnou úctu, se stala maloasijská Matka bohů Kybela, azáhy se připojila některá další. Římští ochránci náboženských tradic však dokázali uchovat alespoň vnější rámec úcty křímským bohům tím, že nově příchozí východní božstva opětovně ztotožňovali sjiž existujícími římskými ařeckými bohy– napříkladoblíbenému semitskému bohu Baalovi byla vŘímě přinášena oběť jakožto Jovovi Dolichenovi apod.28

Na konci 1. století př. Kr. ive století následujícím se stal úpadek římského náboženství nepřehlédnutelným. Přesto právě vtomto období přichází intenzivní snaha oobnovu tradičního římského náboženství, spojená scelkovou nápravou společenské morálky apolitického systému. Není náhodou, že ktěmto procesům dochází vsouvislosti sformováním císařství. Jestliže konec posledního století př. Kr. byl doprovázen občanskou válkou římské republiky amnohými zmatky, oto více se potom první císaři snažili demonstrovat svoji připravenost napravit nedostatky římské společnosti aobnovit porušený řád římských hodnot. Každý císař 1. století po Kr. stavěl na odiv svoji starost ouchování vážnosti římských bohů, financoval rekonstrukci jejich chrámů anejednou se osobně účastnil náboženských obřadů na jejich počest. Přesto se nelze ubránit dojmu, že všechny tyto kroky představovaly jen vnější rámec náboženského života avnitřní sympatie se stále více přesouvaly ve prospěch atraktivních východních božstev akultů, které člověku dokázaly nabídnout větší míru osobní účasti na náboženském životě.

Jedním znejvýraznějších projevů náboženského života římské společnosti byl důraz kladený na veřejnou úctu prokazovanou bohům. Náboženství mělo oficiální apro veřejnost určený charakter, neboť panovalo všeobecně přijímané přesvědčení, že veřejně demonstrovaný kult vytváří nezbytnou podmínku pro zachování přízně bohů. Římské prameny vtéto souvislosti hovoří ozásadě do-ut-des, tj. dávám, abys dal. Pokud by se tedy někdo zdráhal přinášet bohům požadované oběti, mohl by narušit po staletí fungující řád apřivodit neštěstí pro celou říši. Bohové by odňali Římu svoji dosavadní přízeň anastala by doba velkých neštěstí. Římské úřady ztěchto důvodů poměrně přísně vyžadovaly odpovídající náboženskou úctu apostihovaly případné nedostatky. Naprostá většina nový kultů, které se šířily po Římské říši zvýchodních částí impéria, se těmto požadavkům dokázala přizpůsobit. Stále častěji se sice utvářely skupiny stoupenců nových kultů, jež se vydělovaly zobecného náboženského společenství, málokdo však přistoupil knaprostému rozchodu snáboženskou praxí římského státu.29

Vdobě, kdy se začíná šířit křesťanství, zažívají období dynamického rozvoje četné východní kulty. Knejznámějším náležely kulty spojené segyptskou bohyní Isidou ajejím manželem Osiridem, syrské kulty, mezi nimiž vynikal směr uctívající slunečního boha Elagabala, či mimořádně oblíbené uctívání perského boha Mithry. Popularitu těmto božstvům zajišťovaly specifické ačasto jen pro zasvěcence určené obřady, které vsobě nesly prvek výlučnosti ajedinečnosti. Klasický římský polyteismus, jenž dosud ochotně přijímal do svého náboženského světa nové bohy připojených zemí, tak musel čelit přílivu tzv. soteriologických kultů, které se principiálně odlišovaly od stávajících božstev. Přicházely smyšlenkou vykoupení, záchrany. Základ představovalo konkrétní zjevení dané božským zachráncem, na nějž byl navázán určitý náboženský úkon (rituál, náboženská technika či obřad), anakonec mohl vyznavač kultu doufat vpřislíbenou odměnu (odpuštění hříchů, obdaření silou adary, spasení…). Nebylo výjimkou, že tyto nové směry obsahovaly nějaké mystérium, tajemný či neveřejný obřad, soblibou využívající symboliky smrti aznovuzrození, který jim propůjčoval výjimečnost aneopakovatelnost.30

Křesťané se od počátku odlišovali od starých inových náboženských kultů. Vněkterých konkrétních projevech úcty či důrazem kladeným na smrt avykoupení se svýchodními kulty shodovali, byla jim ale naprosto cizí tajemná uzavřenost avýlučnost. Vprvním období se křesťané mohli opřít opevné zakotvení vžidovské tradici, neboť judaismus, jakkoliv odmítající římské mnohobožství, se těšil přízni atoleranci římských úřadů (religio licita). Problémy nastaly až vokamžiku, kdy se samotní Židé začali proti křesťanům tvrdě vymezovat, čímž upozornili římskou správu na existenci nové náboženské skupiny, která jen obtížně zapadala do náboženských zvyklostí římské společnosti. Problém představoval rovněž fakt, že mezi křesťany vstupovalo mnoho lidí mimo židovské prostředí akřesťanské skupiny se stávaly většinově pohanokřesťanskými.

1.2.1Šíření křesťanství

Křesťanské náboženství se zpalestinské asyrské oblasti šířilo do dalších částí Římské říše. Misionáři plně využívali nových politických aspolečenských poměrů, které nastaly vrozsáhlé oblasti Středomoří vsouvislosti svojenskými úspěchy římského státu. Císaři Oktaviánu Augustovi (Octavianus Augustus) ajeho nástupcům se podařilo skonečnou platností propojit jednotlivé části římského impéria vjeden celek azformovat do značné míry integrovanou říši. Jednotlivé provincie byly spojeny hustou sítí silnic, panovalo vědomí jazykové akulturní sounáležitosti arozsáhlá migrace obyvatelstva. Římské úřady podporovaly výstavbu nových měst aosad, umožňovaly rozvíjení obchodních kontaktů aodbourávaly dosavadní regionální překážky aomezení. Pro křesťany nebylo větším problémem nalézt vrůzných částech říše podporu akontakty mezi již usazenými církevními skupinami arychle zahájit další hlásání Ježíšova učení vokolních oblastech. Značnou výhodu pro bezproblémové šíření křesťanství představovalo počáteční propojení sžidovstvím. Římská správa nedokázala obě skupiny odlišit apohlížela na křesťany jako na součást židovské komunity. Přiznávala jim proto iveškerá náboženská práva příslušející Židům, aniž by přistupovala krestriktivním opatřením.

Krychlému zakotvení nového náboženství docházelo zejména ve východních částech římského světa, kde vprůběhu 2. století máme různými prameny doloženu existenci početných křesťanských skupin. Vněkterých lokalitách, zejména vjižní Sýrii, Malé Asii aThrákii, tvořili křesťané již na konci 2. století většinu obyvatelstva, což nutilo místní správu přijímat zvláštní opatření. Počty křesťanských obcí samozřejmě nelze přeceňovat apozdější tvrzení křesťanských historiků musíme brát sobezřetností arezervou, přesto není třeba pochybovat opevném zakořenění Ježíšových stoupenců vmnoha oblastech říše. Bližší pohled na šíření křesťanství však prokazuje jedno dílčí omezení– vprvním období existence církve se podstatná část nových křesťanů vyskytovala ve městech, zatímco venkovské oblasti zůstávaly stranou rozsáhlejší christianizace. Tento trend se projevil především na západě Římské říše, kde se dokonce vpozdějším období latinské pojmenování venkovana– paganus– stalo synonymem pro toho, kdo se zdráhal křesťanství přijmout,– pohana. Co bylo příčinou tohoto vývoje, není zcela zřejmé, nelze však popřít, že křesťanství zůstalo po dlouhou dobu zejména městským náboženstvím.31

Při bližším pohledu na rané křesťanské obce na Západě nás zaujme skutečnost, že se jednalo zvelké části ořecky hovořící skupiny. Tak tomu bylo například vŘímě, kde se běžně řečtina užívala ve 2. i3. století, akpolatinštění docházelo až postupně. První oblastí, kde se jednoznačně prosadily latinsky hovořící komunity, byla severní Afrika scentrem ve městě Kartágo. Zde se také křesťanství šířilo rychleji než vjiných západních regionech– křesťanská tradice sice prokazuje existenci církevních společenství vHispánii (Španělsku), Galii (dnešní Francii) ina britských ostrovech, ne všude se ale jednalo opočetné skupiny. Významné církevní obce se vytvořily na jihu Galie, kupříkladu vLyonu, ana Apeninském poloostrově, ve srovnání srozšířením církve na východě však západní regiony zaostávaly.32

Ve 2. století se křesťanství pevně uchytilo arozšířilo také vEgyptě, Řecku avoblasti mezi mezopotamskou Edessou aArménií. Oto bolestněji však museli Kristovi učedníci vnímat malé zastoupení křesťanů vmateřské zemi Ježíšova učení, vPalestině, ivdalších okolních oblastech, například ve Fénicii (dnešní Libanon). Stranou christianizace stály rovněž pohraniční oblasti Římské říše, tedy severní části Galie, římská Germánie či většina Británie. Uvedený přehled rozšíření církve je však nutné brát surčitou rezervou, neboť přesnější údaje nemáme kdispozici. Musíme se opírat odochované zprávy zpozdějších období, otradici, na kterou se odvolávali křesťané vdalších stoletích, či ohlášení římských úředníků, především při pronásledování křesťanů. Zpřibývajících zásahů státní správy proti křesťanským skupinám lze surčitou pravděpodobností odvodit, kde jejich počet přibýval azačal pro pověřené úředníky představovat problém. Orozsáhlých akcích proti šířícímu se křesťanství lze ovšem hovořit až ve 3. století.33

Obecně je možné konstatovat, že ani křesťanská církevní tradice neměla přesnější představu ošíření křesťanství vprvních stoletích své existence. Oto významnější místo vpozdějších popisech mělo poněkud legendární podání orozsáhlé avšemi směry se šířící misii. Hlavní roli vní měli sehrát zejména apoštolové, kteří se zJežíšova přímého pověření rozešli do všech částí známého světa. Vedle již zmíněného Petra lze připomenout Tomáše, jenž měl doputovat až do Indie, Matěje, který měl zemřít při hlásání evangelia vGruzii, či Ondřeje působícího vRusku. Nakolik příběhy ojejich činnosti odrážejí skutečnost, dnes sjistotou neurčíme, vpozdějších staletích však sehrála tradice, odvolávající se na jejich činy, významnou roli při vzestupu mnoha měst ikrálovství.34

Obdobně obtížně, jako dnes rekonstruujeme šíření křesťanských misií, se odpovídá na otázku, jaké bylo sociální složení raných křesťanských obcí. Především zásluhou pozdější pohanské kritiky se rychle vžilo přesvědčení, že stoupenci Ježíšova učení představovali spíše nižší, chudinské vrstvy. Vyloučit tento názor zcela nelze– pokud se pozorně podíváme na základní priority křesťanství, nemůže nám uniknout značná otevřenost avstřícnost církevních obcí klidem ze všech vrstev společnosti. Křesťanství se ze svépodstaty před nikým neuzavíralo anezakládalo si na své výjimečnosti aexkluzivitě, jako například mithraismus. Křesťanské obce se vyznačovaly širokou sociální acharitativní činností apotřebným členům svého společenství zajišťovaly základní životní potřeby takélidskou sebeúctu. Princip všeobecné rovnosti před Bohem umožňoval důstojné postavení isociálně vyloučeným či otrokům. Široký prostor krealizaci se vkřesťanských komunitách otevíral iženám, jež bezpochyby tvořily významnou složku církevních obcí. Všechny tyto faktory musely oslovovat nevzdělané apotřebné obyvatele měst, kteří nacházeli vcírkvi záštitu asmysluplnou budoucnost. Svoji roli jistě sehrála takéskutečnost, že prvními hlasateli nového náboženství byli řemeslníci, rybáři inapravení hříšníci, kteří dokázali oslovit právě nižší vrstvy. Na druhé straně nelze podléhat zjednodušeným klišé.35

Ježíšovo učení ovztahu kmajetku ahodnotě chudoby muselo jistě rezonovat mezi chudšími složkami obyvatelstva, žádný zdostupných pramenů však nedokládá, že by se rané křesťanství vyznačovalo sociálně vyhroceným charakterem. Otevřenost vůči potřebným aznevýhodněným lidem afunkční systém charitativní práce předpokládal, že se budou církve schopny opříchozí účinně postarat. Křesťanské obce většinou disponovaly hmotným zázemím abyly připraveny vpřípadě potřeby podporovat idalší církevní komunity– máme například doloženy sbírky ve prospěch jeruzalémských křesťanů. Rozhodně se nemohlo jednat oskupiny městské chudiny, zejména když nemáme kdispozici sebemenší důkaz opřípadných sociálních bouřích anepokojích vyvolaných křesťany. Spíše naopak– křesťané se vyznačovali vzorným aspořádaným životem, značné úctě se mezi nimi těšila práce ake státu zachovávali loajalitu. Významnou část uvnitř křesťanských obcí musely tvořit spíše střední vrstvy, tedy řemeslníci, drobní obchodníci či městští zaměstnanci. Od okolí se však odlišovali právě nadstandardními mezilidskými vztahy apřipraveností pomoci potřebným.36

Menším počtem byli vraných křesťanských obcích zastoupeni příslušníci nejvyšších složek společnosti aintelektuálních kruhů. Vpřípadě vysokých státních úředníků amajetných vrstev sehrály roli nelegálnost křesťanského náboženství aradikální názory na bohatství azřeknutí se světských požitků. Vzdělaným lidem se zase příčila malá kultivovanost, paradoxy křesťanského učení apříliš jednoduchý jazyk náboženských textů. Křesťanské prameny proto zmiňují jen několik významnějších příslušníků vyšší společnosti, které křesťanství oslovilo– například Pavel zTarsu obrátil na křesťanskou víru na Kypru místního prokonzula Sergia Pavla37 akřesťankou byla pravděpodobně, podle zmínky římského historika Tacita, urozená aristokratka Pomponia Graecina.38 Situace se začala pozvolna měnit teprve ve 3. století.39

1.2.2Reakce pohanského prostředí

Křesťanské náboženství nebylo vřímské společnosti přijímáno jednoznačně– současně přitahovalo iodpuzovalo. Ačkoliv se nám zprvních století nedochovalo příliš hodnověrných pramenů, které by dokládaly názory pohanského prostředí na nové náboženství, přesto zdílčích střípků apolemik lze částečně odvodit, na jaké obtíže první křesťané naráželi. Je třeba si uvědomit, že římská společnost byla vnáboženských otázkách velmi tolerantní adokázala pojmout různorodé až bizarní náboženské kulty. Přesto se zdá být evidentním, že vpřípadě křesťanství docházelo záhy kostrým reakcím akonfliktům. Církevní obce se vmnohých projevech svého života výrazně odlišovaly od běžných náboženských standardů avyvolávaly pohanskou kritiku. Křesťanská literatura vpozdějším období prezentovala střety spohanským prostředím jako heroický boj ozachování víry azdůrazňovala, že právě připravenost zemřít za své přesvědčení oslovila mnoho nevěřících. Je však otázkou, zda demonstrativní opozice proti zaběhlé náboženské praxi, stranění se každodenních hromadných akcí (hry vcirku, veřejné slavnosti apod.) či až nepřirozená připravenost zemřít nepřipadaly zbytku společnosti jako zatvrzelost afanatismus.

Cílená kritika křesťanského náboženství přicházela především zřad římských filozofů aintelektuálů. Mnozí znich měli výhrady také vůči judaismu akřesťanství pro ně představovalo ještě vyhraněnější apomýlenější náboženské učení. Zpolemických textů, které se nám dochovaly zobdobí 2., respektive 3. století, nelze vyvodit, jak rozsáhlá aoprávněná kritika byla, přesto hlavní argumenty známe. Zasvěceně rozebíral „nedostatky“ křesťanského učení ináboženského života například filozof Kelsos (Celsus) ve svém spisu Pravé učení (Aléthés logos) zroku 178. Jeho dílo se celé bohužel nezachovalo, významné úryvky však nalezneme vobranných spisech křesťanského učence Órigena.40

Kelsos neodmítal pouze křesťanství, ale současně ijudaismus, oběma vytýkal neodůvodněnou pýchu, sníž zavrhovaly jiná náboženství. Do protikladu kladl živoucí apro zachování společnosti nutný římský polyteismus, jenž zachovává přízeň bohů astálé boží požehnání. Křesťané se povyšují nad ostatní, nárokují si pouze pro sebe pravdu anarušují osvědčený řád. Dále neopomněl připomenout nízkou intelektuální hodnotu křesťanství, které vpodstatě jen kopíruje starší mýty anepřináší nic zásadně nového. Ve svém učení jsou křesťané nedůslední, přijímají četné paradoxy avedle tolik zdůrazňovaného monoteismu uznávají idalší božské bytosti, například anděly. Poslední část jeho výhrad se týkala samotné sociální alidské úrovně křesťanství. Prezentoval církevní obce jako skupinky nevzdělaných achudých lidí, kde převažují ženy, což podmiňuje jejich příchylnost kdemagogii alehkověrnému přijímání pomýlených náboženských představ. Se zřejmým odkazem na obě židovské války iuzavřenost křesťanů vůči zvyklostem majoritní společnosti předhazoval křesťanům obvinění zpobuřování, vzdoru arevolučního narušování společenských pořádků. Vobdobném duchu se nesly mnohé další polemické spisy, znichž vynikla díla Lúkiána ze Samosaty (Peregrínova smrt, Alexandr) či významného novoplatonika Porfyria (Proti křesťanům).41

Sofistikované rozbory nedostatků křesťanského učení oslovily vzdělané římské ařecké vrstvy, ale většiny obyvatelstva se nedotkly. Společnost posuzovala křesťany spíše podle jejich chování aživotní praxe. Křesťanští autoři často poukazovali na obdiv, který mezi obyvatelstvem vyvolávaly příklady vzájemné křesťanské lásky aochoty pomoci, morální bezúhonnost či pracovitost. Nesmíme však podléhat přílišným iluzím. Jednak se jednalo ovytoužený ideál, přičemž běžný život bezpochyby narážel iukřesťanů na mnohé problémy anedokonalosti. Současně panovala mezi okolním obyvatelstvem jistá nedůvěra aostražitost vůči ne zcela pochopitelnému chování vyznavačů Ježíšova učení. Nejvíce otázek vyvolávalo okázalé stranění se běžného náboženského kultu, který vrámci římské společnosti kladl důraz na pravidelnou aveřejnou účast občanů. Pokud jedna skupina zůstávala mimo přinášení náboženských obětí aúčast na velkých svátcích, jimiž se zajišťovala boží přízeň, bylo to přinejmenším podezřelé.42

Křesťanská shromáždění byla otevřená všem vrstvám společnosti, přesto se vyžadovala předchozí důkladná příprava anáboženské poučení, zakončené vyznáním víry apřijetím do církevního společenství (udělení křtu). Pro většinu obyvatel proto zůstávaly církevní komunity uzavřené azahalené rouškou tajemství. To vše podporovalo různé dohady, polopravdy apomluvy. Největší odpor způsobovala neochota křesťanů přinášet požadované oběti bohům. Vpředstavách většiny obyvatelstva bylo pevně zakořeněno přesvědčení, že pouze řádná veřejná úcta zaručí ido budoucnosti blahosklonnost apomoc božích ochránců anaopak projevy neúcty mohou zapříčinit nezdary, či dokonce pomstu bohů. Křesťanské odmítání účastnit se náboženských úkonů se navenek jevilo jako ateismus, jako společensky nebezpečná nevěra apohrdání bohy. Vpřípadě jakýchkoliv živelných katastrof či neštěstí se mohl hněv lidu lehce obrátit proti křesťanům, což zneužil například císař Nero po požáru Říma.

Křesťanům příliš nepomáhal ani fakt, že jejich náboženství vyšlo zjudaismu. Židé měli mezi obyvatelstvem vedle příznivců izapřisáhlé odpůrce apomluvy proti Židům se rychle přenesly ina křesťany. Typickou ukázkou může být rozšířené přesvědčení lidových vrstev, že se Židé (anásledně ikřesťané) klanějí oslu či oslí hlavě. Množství různých předsudků se vztahovalo ke křesťanským náboženským obřadům amezilidským vztahům. Panovalo přesvědčení, že vcírkevních komunitách probíhají krvavé oběti (jí tělo svého Boha), provozuje se magie azaříkávání aběžnou součástí křesťanských setkání jsou sexuální orgie (hostiny lásky). Poučenému příslušníku církevních společenství připadaly takové představy přirozeně směšné amnozí se snažili uvádět vše na pravou míru, četné předsudky však přetrvávaly.43

Křesťané při líčení pronásledování amučednictví svých příslušníků neváhali později poukazovat na to, že protikřesťanskou rétoriku ašíření pomluv mají na svědomí židovské komunity. Nakolik tato obvinění odpovídala realitě, nelze sjistotou určit. Přesto lze připustit, že dobrá obeznámenost Židů sprincipy afungováním křesťanských skupin stála ina počátku protikřesťanské propagandy. Motivem mohl být zákonitý strach Židů ztoho, že rostoucí „protistátnost“ křesťanů vrhne negativní stín ina ně aoni ztratí svojí ochranu astatus uznaného náboženství (religio licita). Po otřesech první anásledně idruhé židovské války nestály židovské autority odalší zpochybnění svého postavení skrze státní opatření proti křesťanům. Judaismus se proto snažil od křesťanství distancovat.44

Při mapování rozporů, které panovaly mezi křesťany azbytkem společnosti, nelze pominout jeden poměrně důležitý faktor, jenž do značné míry vysvětluje důvody vzájemného odcizení. Křesťanské skupiny si po dlouhou dobu udržovaly záměrný odstup od způsobu života amyšlení většiny obyvatelstva. Jejich cílem nebylo přizpůsobení aproniknutí do římské společnosti. Právě naopak– vnáboženských představách raných křesťanů panovalo přesvědčení, že příchod Ježíše Krista představuje závěrečnou etapu lidských dějin (tzv. eschatologie). Po Ježíšově smrti, zmrtvýchvstání ananebevstoupení bude lidstvu poskytnuta poměrně krátká doba na to, aby přijalo jeho poselství, anásledně Ježíš přijde podruhé jako král vplné slávě asmocí, aby odměnil své věrné věčným životem ve své blízkosti, apotrestal nehodné ahříšné věčným zatracením. Vperspektivě těchto představ nebyl prostor pro jakékoliv ústupky akompromisy s„hříšným světem“. Misionáři se svypětím všech sil snažili získat pro Ježíšovo učení co nejvíce lidí anekladli jim stavovské, sociální či rasové překážky, vyžadovali ale plné přijetí křesťanského učení, včetně morálních požadavků. Vcírkevních textech nejednou zaznívá tvrzení, že křesťané jsou zde na světě jen jako putující acizinci, zatímco pravá vlast adomov jsou uKrista. Na zásadní včlenění akooperaci sokolním světem nebyl prostor ani čas.45

Nemůže nás udivit, že církevní komunity se záměrně stranily běžných, ale pro ně již nepřijatelných zvyklostí. Členové církve nechtěli riskovat ztrátu vlastní duše anaopak vynikali připraveností dosvědčit svoji víru iza cenu trestního postihu. Církevní představitelé zdůrazňovali Ježíšův příklad ajeho oběť, kterou svojí smrtí přinesl za lidstvo. Ideálem se stalo prolití krve jako výrazu věrnosti Bohu– mučednictví. Nelze však nevidět, že pro pohanské okolí bylo takové jednání těžko pochopitelné atouha po mučednictví se jevila jako důkaz fanatismu. Muselo uběhnout několik desetiletí, než se křesťané začali začleňovat do svého okolí ahledat cesty knalezení smíru se zbytkem společnosti.

1.2.3Nepřátelé státu

Státní moc přistupovala ke křesťanství po dlouhou dobu stolerancí abez potřeby větších zásahů. Křesťanské komunity byly chápány jako součást židovské diaspory atěšily se právní ochraně. Ke změně postojů dochází až všedesátých letech 1. století, kdy se na mnoha místech nedal přehlédnout nežidovský ráz církevních obcí. Spolehlivé svědectví ovzniku nového náboženství, které se vydělilo zjudaismu apředstavovalo pro státní správu problém, představuje vylíčení tvrdých opatření proti křesťanům po rozsáhlém požáru Říma vroce 64. Historik Tacitus ve svých Letopisech přiřknul vinu za katastrofu císaři Neronovi, který chtěl od sebe odvrátit podezření ze záměrného založení požáru aodpovědnost svedl na křesťany. Císař při tom využil šířících se pomluv apolopravd anechal značné množství Ježíšových vyznavačů odsoudit akrvavě popravit. Podle Tacitovy zprávy nebyla důvodem kodsouzení křesťanů na smrt primárně obžaloba ze žhářství, ale „nenávist klidskému pokolení“. Tato skutečnost je velmi důležitá, neboť zakládala do budoucnosti trestní postih pro všechny, kteří se ke křesťanství přihlásili, aniž by bylo třeba dokládat jejich konkrétní provinění. Samotný Tacitus jejich utrpení asmrti litoval, nepochyboval ale ospolečenské nebezpečnosti křesťanů aonutnosti tuto škodlivou pověru vymýtit.46

Neronovo pronásledování křesťanů

„Ale ani lidskou pomocí, ani štědrými císařovými dary, ani usmiřováním bohů se nedala zahladit zlá pověst, že požár byl založen na rozkaz. Aby tedy potlačil tu pověst, nastrčil Nero jako viníky apotrestal nejvybranějšími tresty ty, jež lid pro neřestný život nenáviděl anazýval je Chrestiani. Původce toho jména Kristus byl za vlády Tiberiovy prokurátorem Pontiem Pilátem popraven. Tato zhoubná pověra byla sice prozatím utlumena, ale znovu propukla nejen vJudei, kolébce toho zla, nýbrž ivŘímě, kde se všechny ohavnosti nebo hanebnosti soustřeďují analézají hojně ctitelů. Byli tedy pochytáni nejdříve ti, kteří se přiznávali, později však na jejich udání bylo jich převeliké množství usvědčeno, ne tak ze zločinu žhářství, jako spíše znenávisti klidskému pokolení. Aještě když umírali, tropili si znich posměch tak, že jsouce pokryti kožemi divokých zvířat, byli rváni od psů, atak hynuli, nebo byli přibiti na kříže či určeni plamenům, akdyž se setmělo, páleni knočnímu osvětlení. Nero propůjčil ktomuto divadlu své sady apořádal hry vcirku, při nichž se vobleku vozataje míchal mezi lid nebo stál na voze. Proto třebaže šlo oviníky, zasluhující nejhorších trestů, vzmáhala se útrpnost snimi, protože byli utráceni ne ve veřejném zájmu, nýbrž pro ukrutnost jediného člověka.“

Zdroj: Tacitus: Letopisy XV,44.

Křesťané se tímto zásahem dostali do zcela nové situace. Vrámci rozsáhlého, byť zřejmě pouze na Řím abezprostřední okolí omezeného pronásledování zahynulo množství Ježíšových vyznavačů, ato včetně apoštolů Petra aPavla. Masivní restrikce zřejmě rychle odezněly apo Neronově smrti se poměry zklidnily, na křesťanství však bylo inadále nahlíženo jako na nelegální anebezpečný náboženský kult. Dochované křesťanské ipohanské prameny dosvědčují, že kodsouzení postačilo pouhé přiznání ke křesťanství (tzv. nomen Christianum). Vněkolika opakujících se vlnách, které zpočátku zasáhly jen jednotlivé regiony Římské říše, se pronásledování křesťanů vracelo. Vždy záleželo na postoji aagilnosti provinčních správců aměstských úředníků.47

Vedle neochoty přinést požadovanou oběť bohům se křesťané dostávali do konfliktu se státní mocí vokamžiku, kdy museli veřejně přiznat božskou úctu císaři. Rozvoj císařského kultu nastal záhy po smrti císaře Oktaviána Augusta (†14 po Kr.) avelmi rychle se stal jedním ze základních integračních prvků celého římského impéria. Oslava zbožštělých císařů potvrzovala loajalitu kŘímské říši acísařský majestát rychle nahradil předchozí vztah křímské republice. Křesťané se zdráhali přiznat císaři božskou poctu, byť zachovávali vůči panovníkovi věrnost aposlušnost. Zpočátku byl snad možný jistý kompromis, neboť božská úcta nenáležela císaři jakožto konkrétnímu bohu, ale božské síle, která skrze osobu císaře jednala apromlouvala (tzv. numen). Křesťané tak mohli na císaře nahlížet jako na Boží nástroj, kterým Bůh realizuje na zemi své záměry. Spostupem času, jak se obraz císaře připodobňoval východním vzorům absolutistických monarchů, se zbožštění stále více individualizovalo. Neudiví nás, že římské úřady při vyšetřování křesťanů poměrně často vyžadovaly projevení božské úcty kcísaři, čímž lehce odhalily příslušnost daného člověka kcírkvi. Křesťané byli ochotni se modlit za císaře, ale ne kcísaři, jak to výstižně vyjádřil biskup Theofil zAntiochie.48

Snarůstajícím pronásledováním se měnil rovněž postoj křesťanů ke světské moci. Ježíšovo učení se nevyznačovalo buřičskou aprotistátní rétorikou akřesťané ctili světskou autoritu římských vládců. Vzorem se stal Ježíšův výrok otom, že člověk má přinášet Bohu to, co je božské, acísaři to, co náleží císaři.49 Rovněž vlistech Pavla zTarsu, které se těšily vcírkevních obcích mimořádné úctě, několikrát zaznívalo přesvědčení olegitimitě světské moci, která je propůjčena od Boha.50 Zřejmě ani mučednická smrt mnohých křesťanů všedesátých letech ještě nedokázala zvrátit pozitivní vztah kŘímské říši. Svědčila by pro to skutečnost, že většina novozákonních textů, především evangelií aSkutků apoštolů, se zdráhá římskou moc kritizovat.51 Jeden zprvních dokladů ofungování římské církve, První Klementův list, potvrzuje, že se křesťané za císaře pravidelně modlili.52 Ve chvílích, kdy se tlak státní moci stupňoval, však zažívali křesťané zklamání ajejich odpor rostl. Zajímavé svědectví oprotiřímských náladách představuje Zjevení sv. Jana (Apokalypsa), které vpestrých obrazech aproroctvích ukazuje budoucnost církve. Text svelkou pravděpodobností vznikl vdobě pronásledování císaře Domiciána (Domitianus), kdy zahynulo mnoho křesťanů, adalší museli odejít do vyhnanství.53 Autor knihy, tradičně ztotožňovaný sposledním žijícím apoštolem Janem, si nedělá osvětské moci římského impéria žádné iluze ačastuje Řím nelichotivým označením „děvka babylonská“.54

Zuvedených zpráv– ať už pohanských, nebo křesťanských– by bylo mylné vyvozovat, že konflikt mezi církví astátem nabyl většího rozměru. Křesťanští autoři soblibou líčili církevní dějiny jako odhodlaný boj za spravedlivou věc avypočítávali zásahy místní císařské správy apříklady statečného mučednictví mnohých křesťanů. Jedná se ale odílčí zkreslení skutečného stavu poměrů v1. a2. století. Křesťané až na výjimky nenaráželi na soustředěný amasivní odpor státu, neboť zatím nepředstavovali zásadní problém pro jeho fungování. Jejich počty byly omezené, příliš se neprojevovali navenek anavazovali na povolené židovské náboženství. Pronásledování zčasů císařů Nera aDomiciána představovala svým rozsahem výjimečné události aaž do poloviny 3. století se situace zásadním způsobem nezměnila. Zdá se, že římský stát nahlížel na křesťanství jako na škodlivou pověru, kterou nelze oficiálně uznat, nepovažoval ji ale za natolik nebezpečnou, že by bylo nutné ji důsledně stíhat atrestat. Ztoho důvodu také poměrně dlouho nelze doložit právní ustanovení, které by se týkalo trestního postihu křesťanské církve.

Podle osvědčené praxe římského státu byl připuštěn kult těch náboženství, jež byla schválena na doporučení senátu. Křesťanství vprvních staletích své existence přízeň unejvyšších císařských ani státních orgánů nenalezlo, byť se představení církví snažili apelovat iusamotných císařů. Zajímavé svědectví nám podává křesťanský spisovatel aprávník Tertulián (Tertullianus), který na konci 2. století tvrdil, že ve prospěch křesťanství vystoupil před senátem již vpolovině třicátých let 1. století císař Tiberius. Měl však být odmítnut.55 První zachytitelný dokument, jenž se týká právního postupu státu proti křesťanům, proto máme až na počátku 2. století. Iniciativa vyšla od Plinia Mladšího, císařského legáta apověřeného správce římské provincie Bithýnie aPontus (ve funkci vletech 111–113). Plinius, vzdělaný řečník aliterát, se obrátil na císaře Trajána (Traianus) sžádostí oschválení opatření proti křesťanům. Ve svém dopise oznamoval, že proti křesťanům, kteří se přiznali ke své víře, postupoval splnou přísností apopravil je. Vpřípadě obžalovaných, kteří nařčení odmítli avykonali předepsané oběti bohům, včetně prokletí Ježíše Krista, proces zastavil apropustil je. Nebyl si ale jistý, jak postupovat vůči těm, kteří přiznali, že byli křesťany dříve, ale nyní již křesťanskou víru nevyznávají.56

Císař Traján jednání svého legáta schválil aodpověděl, že křesťany, kteří se Ježíšova učení zřekli, je možno rovněž propustit bez trestu po vykonání požadovaných obětí bohům. Císařova odpověď má mimořádnou vypovídací hodnotu, neboť potvrzuje, že státní správa vnímala jako hrdelní zločin pouhé přiznání se ke křesťanství. Současně ale nemělo dojít kmasovým anekontrolovaným postihům. Císař správci přikázal, aby nepřijímal anonymní udání anepodporoval lidovou hysterii. Těžko zkorespondence usuzovat, jak velký problém křesťané představovali, byť Plinius tvrdil, že tato „nakažlivá nemoc“ zasáhla nejen města, ale ivesnické oblasti. Samotný fakt, že správce provincie nehodlal záležitost vyřešit bez konzultací scentrem moci, naznačuje, že počet křesťanů avyvolané pobouření dosáhly vMalé Asii značného rozsahu.57

Trajánův reskript

„Milý Secunde [celé jméno Plinia bylo Gaius Plinius Caecilius Secundus – pozn. autorů], postupoval jsi správně. Není možné stanovit pevné pravidlo pro všechny případy. Není nutno po nich pátrat; budou-li však udáni ausvědčeni, musí být potrestáni. Kdo však popřel, že je křesťan, asvé tvrzení prokáže tím, že se obrátí vmodlitbě knašim bohům, dostane na základě této lítosti milost, ikdyž je pro svou minulost podezřelý. Na anonymní udání se při soudních procesech nemá dbát; byl by to špatný příklad avěc nedůstojná naší doby.“

Zdroj: text reskriptu akomentář Frolíková, A. Rané křesťanství očima pohanů, s.17–25.

Vduchu Trajánových instrukcí anastavených pravidel se odvíjel postup státní správy asoudní procesy ivnásledujících letech. Platnost Trajánova reskriptu zachoval jeho nástupce císař Hadrián (Hadrianus) idalší císařové, přičemž důraz byl kladen na zachování pořádku vprovinciích aomezení udavačství. Zdikce Hadriánova reskriptu zroku 125 vyplývá, že se císař snažil odstranit zneužívání pomluv apřísně vyžadoval prokázání viny.58 Princip viny, založené na příslušnosti ke křesťanství, však zůstal zachován, což ze strany křesťanských literátů naráželo na rostoucí kritiku. Pregnantně to vyjádřil právník Tertulián: „Zakazuje je jako nevinné vyhledávat apřikazuje je trestat jako vinné […] Proč tak úskočně jednáš? Jestliže nevyšetřuješ, proč nezprošťuješ viny? […] Když jiní zapírají, nesnadno jim věříte; nám, když zapřeme, ihned uvěříte.“59 Vpraxi si ale stát zachovával jistý odstup apřes mnohé výhrady proti křesťanům, například ze strany císaře-filozofa Marka Aurelia, nedocházelo korganizovanému vyhledávání atrestání křesťanů.60

Při bližším pohledu na procesy, při nichž docházelo kodsouzení apotrestání křesťanů, si nelze nevšimnout, že římské úřady často zasahovaly na základě místního pobouření alidových nepokojů. Zřetelně to vidíme udvou nejznámějších procesů 2.století, jak nám je zachovaly tzv. martyria, texty určené koslavě křesťanského mučedníka, nebo akta, která zaznamenala přímo průběh soudního procesu. První se vztahuje kumučení biskupa Polykarpa roku 155 vmaloasijské Smyrně, kde měl výslech dokonce probíhat na stadionu za přítomnosti rozvášněného davu. Polykarp přiznal, že je křesťan, odmítl obětovat bohům asvůj život ukončil na hořící hranici.61 Druhý proces proběhl za mnohem hektičtějších okolností vLyonu, kde se proti místní církevní obci obrátilo městské obyvatelstvo. Pogrom na křesťany ukončil až místní správce, který nebyl na počátku nepokojů ve městě, anásledně se snažil zabránit nekontrolovatelným akcím. Dav ho vpodstatě donutil zahájit soudní proces, při němž opět rozsudek přivodilo pouhé přiznání se ke křesťanství. Někteří ze souzených se zřejmě chtěli aktivně hájit atrvali na prokázání konkrétní viny, možnost kobhajobě však nedostali. Jen nepřímo soudní úředníci hledali skutkovou podstatu obvinění ana mučidlech se vyptávali otroků na jednání jejich křesťanských pánů. Poté, co znich dostali požadovanou odpověď– kultické praktiky, sexuální excesy–, si pouze potvrdili správnost svého rozhodnutí.62

1.2.4Obhájci křesťanství– apologeti

Křesťanská církev se vprvním období své existence profilovala jako společenství lidí, očekávajících druhý příchod Ježíše Krista. Církev měla podobu malých koncentrovaných skupin, které vyvíjely misijní činnost anepochybovaly oblízkém konečném zúčtování– špatní budou Bohem potrestáni adobří odměněni. Křesťané věřili, že každý, kdo přijme křest apřihlásí se kJežíši Kristu, se stává novým člověkem ajako takový musí vést nový styl života. Věřící člověk se nemohl přizpůsobovat okolnímu zkaženému světu, jenž se křesťanům jevil jako znečištěný pohanskou modloslužbou ahříchem. Křesťanské myšlení bylo nejednou velmi černobílé ajednostranné. Zvyšující se útoky státní moci tuto radikalitu ještě prohlubovaly, neboť se jevily jako zkouška pevnosti víry. Nemůžeme se proto divit, že ještě vprvní polovině 2. století panoval mezi křesťany nezájem oantickou kulturní velikost adědictví.

Tento vyhraněný přístup nebyl dlouhodobě udržitelný. Stále více křesťanů si muselo přiznat, že druhý Ježíšův příchod, který ukončí dějiny světa, nebude otázkou zítřka či nejbližší doby. Vyvstala proto nutnost zaujmout kměnícím se poměrům nové stanovisko adefinovat nové místo církve ve světě, vdějinách, vříši. Tento pohled se stále více prosazoval díky příchodu vzdělaných lidí, kteří přinášeli do církve antickou tradici, úctu avíru ve velikost Římské říše afilozofické uvažování. Většina křesťanských textů, jež vobdobí 2. století vznikají, už primárně nezdůrazňuje nutnost připravit se na druhý Ježíšův příchod, ale soustřeďuje se na samotný život církve, životní praxi, podobu výkonu kultu (liturgie), vztahy mezi křesťany, obraz církve navenek vůči většinové společnosti atd. Mnoho spisů vystupuje na obranu křesťanského náboženství asnaží se vyvrátit obvinění zprotistátní činnosti, ateismu či nemorálnosti. Klíčovou změnu oproti předchozímu období představuje styl ametoda křesťanské argumentace– aby pohanští příjemci těchto obran (apologií) rozuměli používaným argumentům, museli jejich autoři, zvaní apologeti, používat řeč akategorie myšlení antické vzdělanosti.63

Obhájci křesťanství se vymezovali proti dvěma hlavním směrům kritiky. Zaměřovali se proti židovské propagandě asnažili se prokázat, že Ježíš Kristus jakožto pravý Vykupitel aMesiáš naplnil všechna očekávání daná židovskému národu. Neváhali proto upřít Židům právo na posvátné texty judaismu inároky na spásu. Nejznámějším protižidovským apologetou byl Justin (Iústínos) zvaný Mučedník (popraven vŘímě vdobě vlády Marka Aurelia), který sepsal filozoficky pojatý Dialog sŽidem Tryfónem, vněmž obsáhle obhajoval postoje křesťanství. Justin sepsal rovněž dvě významné Obrany, vnichž je křesťanské náboženství hájeno proti pohanské kritice filozofickou argumentací.64 Justin je tak typickým představitelem vzdělaných křesťanů, kteří pocházeli zdobře zajištěných pohanských rodin aopírali se okvalitní filozofickou průpravu. Dokázali sofistikovaně argumentovat jazykem aterminologií, kterým intelektuální prostředí jejich doby rozumělo. Svoji víru neskrývali ani trpně nečekali na odsouzení, své apologie předkládali státním úřadům, ato včetně císařů. Obdobně jako Justin postupovali mnozí jeho současníci anásledovníci, znichž jsou nám známi například dva řečtí apologeti Athénagorás aAristeidés, syrský křesťan Tacián (Tatianos), biskup Theofil zAntiochie či Melitón ze Sard vmaloasijské Lydii.65

Všichni výše zmínění apologeti vycházeli zřecké filozofické tradice ahledali společné průniky mezi antickou vzdělaností abiblickou zprávou oBožím zjevení. Zákonitě se dostávali do značných problémů. Mnohé pojmy atermíny, snimiž argumentovali, museli převzít zjiž existujících filozofických ináboženských systémů. Hrozilo proto reálné nebezpečí, že propůjčí křesťanské zvěsti poněkud odlišný význam aobsah. Vmnoha oblastech vstupovali na zcela neznámý terén, neboť původní křesťanské učení navazovalo na judaismus anekladlo si otázky podle filozofických kategorií. Ve snaze uchopit Ježíšovo učení novým způsobem vstupovali na neprobádanou půdu apoprvé vytvářeli to, co budeme později nazývat teologií, vědou oBohu. Ne vždy si dokázali uchovat potřebný odstup anaráželi na nepochopení mezi svými křesťanskými souvěrci.66

1.3Církevní vývoj do nástupu císaře Konstantina Velikého

Křesťanství jako náboženství zasahující všechny vrstvy římské společnosti arozšířené do většiny regionů Římské říše se zrodilo vprůběhu 3. století. Dlouhá desetiletí tolerance církve, upadající síla apřitažlivost dosavadního náboženského polyteismu aneklid, který se ve společnosti šířil kvůli válkám akatastrofám, umožnily pevné zakotvení nového náboženství aučinily ho přitažlivým pro mnoho lidí. Do církve ve větší míře vstupovali vzdělaní aschopní lidé, zdokonalila se organizace avdobách pronásledování se projevila vitalita většiny křesťanských komunit. Vedruhé polovině 3. století již křesťané tvořili nepřehlédnutelnou součást římské společnosti, aačkoliv stále celkově představovali menšinu obyvatelstva (odhadem 10, maximálně 20%), zasahovali do politiky, obchodu ikultury. Snahy římského státu eliminovat vzmáhající se sílu křesťanů skrze plošný asystematický trestní postih neuspěly. Žádné zpronásledování nedosáhlo žádoucího výsledku apouze potvrdilo realitu nového náboženského uspořádání.

1.3.1Christianizace

Zmapovat rozšíření křesťanského náboženství ve 3. století představuje obdobně obtížný úkol jako předchozí úsilí popsat vývoj vsamotných počátcích církve. Vzrůstá množství literárních iarcheologických památek amnohá svědectví přinášejí informace iznejvyšších společenských kruhů, křesťanství však stále nebylo většinovým náboženstvím aosvé místo na slunci muselo bojovat sdalšími náboženskými afilozofickými směry.

Zachytit dynamický rozvoj křesťanství, kněmuž došlo před tzv. konstantinským obratem, tedy před jeho úředním zlegalizováním, není jednoduché. Historik má kdispozici prameny různé povahy akvality, ale jen málokteré literární dílo nezaujatě popisuje rozšíření křesťanských církví. Platí to zejména utextů křesťanské provenience, které se často snažily ukázat velikost církve apočetní růst, jež nemohla světská moc nikdy zastavit. Křesťanští autoři měli kdispozici četné informace, které nezasvěcený pohanský historik nemohl získat, na vývoj církve však pohlíželi především zhlediska náboženství, pozitiva přeháněli anegativní prvky často zamlčovali. Navzdory těmto nedostatkům atendenčním líčením tvoří křesťanské spisy základ našich informací. Obsáhlé apromyšlené dílo sambicí ukázat úspěšný vývoj církve sepsal biskup ahistorik Eusebios zKaisareje, kterému rovněž vděčíme za zaznamenání mnohých jiných křesťanských textů, jež do svých církevních dějin zapracoval. Další zprávy lze čerpat zdíla historika Laktancia (Lactantius) či ze spisů teologa Órigena či apologety aprávníka Tertuliána. Druhou část pramenů představují zprávy úředního charakteru ahistorická díla pohanských autorů. Jednak se jedná ocísařské výnosy areskripty zdob pronásledování křesťanů, dále ohlášení provinčních úředníků azáznamy výslechů obžalovaných křesťanů vprůběhu soudních procesů, avneposlední řadě obiografie jednotlivých císařů azachycení jejich vlády. Třetí část dostupné literatury odráží polemiky aúvahy křesťanských inekřesťanských myslitelů, kteří buď vyvraceli, nebo hájili křesťanské učení. Vtomto případě se samozřejmě jedná onavýsost subjektivní druh pramenů, lze znich však vyvodit aktuální témata, jež autory zajímala, ašíři problémů, které vtehdejší společnosti rezonovaly.

Více než početní údaje či těžko ověřitelné zprávy ošíření křesťanství musí historik využít informace získané zdochovaných textů nepřímo. Rozsáhlá protikřesťanská pronásledování, která ve 3. století začíná organizovat státní moc, dokazují, že křesťanství představovalo pro císařskou správu obtížně zvladatelný problém. Rovněž neúspěch těchto represivních akcí svědčí osíle apočetnosti církevních obcí. Pokud vedruhé polovině 3. století zaměřila státní moc svoji pozornost na urozené amajetné členy církve, lze ztoho vypozorovat, že církevní společenství měnilo svoji podobu apřijímalo do svých řad příslušníky vyšších společenských vrstev. Také voblasti filozofie avzdělanosti můžeme odvodit radikální změnu situace. Jestliže dříve vzdělaní pohanští autoři nevnímali křesťanství jako vážného soupeře apouze se mu vysmívali, nyní museli vynaložit značné intelektuální úsilí, aby ho dokázali vyvrátit. Typickým příkladem může být jeden znejvýznamnějších antických filozofů Plótínos, který věnoval křesťanství, byť vponěkud odlišné gnostické podobě, mimořádně propracované dílo Proti gnostikům.67 Protikřesťanská polemika nyní vyžadovala promyšlené kroky, aby dokázala předložit argumentaci alespoň vyvažující nástup církevní teologie.

Křesťanští literáti popisovali šíření křesťanství jako Boží dílo, které nemohla zadržet žádná překážka. Počty křesťanů měly vzrůstat ve všech částech Římské říše. Skutečnost přirozeně nebyla tak jednoznačná– některé regiony prošly rychlou arozsáhlou christianizací, jiné stále zůstávaly více méně křesťanstvím nedotčeny. Významné rozdíly panovaly mezi západními avýchodními provinciemi říše– zdá se, že pouze na Východě nalezneme rozsáhlejší zcela christianizované oblasti, kde pohanské náboženství bylo ve zřetelné menšině. Bohužel nemáme příliš informací ozpůsobu ametodách šíření křesťanství. Můžeme pouze předpokládat, že základem zůstala města, kde sídlila církevní obec včele sbiskupem, aodkud se šířilo náboženství dále na venkov. Zda aktivity vyvíjeli, jako vpředchozím období, misionáři, není známo. Lze spíše předpokládat, že venkov byl získán pro křesťanské náboženství přirozenou cestou, tedy skrze rodinné vazby aobchodní kontakty městské avenkovské společnosti.

Na Východě náležely kúzemím svysokým podílem křesťanského obyvatelstva Malá Asie, Sýrie aEgypt. Především maloasijská oblast scentry vBithýnii, Frýgii aKappadokii patřila kbaštám křesťanského náboženství, kde se křesťané nijak neskrývali akde museli státní úředníci obtížně nalézat vhodné společenské kompromisy. Mnoho křesťanů zastávalo funkce vměstské icísařské správě avdobách pronásledování bylo dosti nesnadné uplatňovat tvrdá opatření. Obdobná situace panovala vrozsáhlých oblastech Egypta. Přirozeným centrem místní křesťanské církve bylo město Alexandrie, kde vznikla významná teologická škola akde sídlili vlivní biskupové– patriarchové. Křesťanství se šířilo podél středomořského pobřeží itoku Nilu arychle se uchytilo rovněž na venkově, například vokolí Théb. Syrská oblast byla tradičně rozdělena na více helenizovanou část kolem Antiochie na severu asyrskou část na jihu scentrem vDamašku. Obě tato města patřila ke kolébkám křesťanství, což předznamenávalo jejich další christianizaci. Také zde proniklo křesťanství změst na venkov azměnilo dosavadní náboženské poměry vregionu, přesto nelze hovořit ojednoznačné převaze křesťanů. VSýrii si uchovala svůj vliv amnožství stoupenců tradiční syrská náboženství skultovními centry vEmesse aHeliopoli, podporovaná navíc císařským dvorem. VAntiochii vznikla biskupská metropole, nazývaná patriarchát, která si později činila nárok na správu celé syrsko-palestinské oblasti.68

Zdalších východních regionů si zaslouží naši pozornost oblast Mezopotámie aArménie, stojící na pomezí římského aperského vlivu. Za centrum křesťanství se právem považovalo město Edessa, kde vznikla početná, syrsky hovořící církevní obec. Křesťanem se měl podle staré tradice stát již místní král Abgar, který si prý dokonce vyměnil několik dopisů sJežíšem. Jakkoliv se bezpochyby jedná olegendu, svědčí celý příběh opevném zakořenění křesťanství astarobylosti místního církevního společenství.69 Obdobně zajímavé je proniknutí křesťanství do Arménie. Christianizace místního království je spojena spůsobením misionáře Řehoře (Gregória) Iluminátora, jemuž se podařilo pokřtít královskou rodinu včele spanovníkem Trdatem III. (Tiridates). Pokud by tradičně uváděný rok křtu 301 odpovídal skutečnosti, bylo by možné právě Arménii označit za první křesťanské království. Arménie příklonem ke křesťanství zřejmě chtěla posílit svoji obtížně hajitelnou autonomii na pomezí římského aperského prostoru.70

Mnohem méně zpráv nám prameny podávají opoměrech na Balkáně či ve zbytku římské Mezopotámie. Křesťanské obce zde bezpochyby existovaly, nakolik však byly početné ajaký význam voblasti představovaly, není zřejmé. Tam, kde schází písemné údaje, však může pomoci archeologie. Vprvní polovině 20. století byly vrámci vykopávek vdnešní Sýrii objeveny na břehu řeky Eufratu pozoruhodně zachovalé pozůstatky římské pohraniční pevnosti Dura Európos. Vedle pohanských chrámů asynagogy nalezli archeologové ikřesťanskou svatyni, jednu zvůbec nejstarších, která se nám dochovala.71

Západní polovina římského světa se zřejmě nemohla počtem věřících skřesťanským Východem měřit, přesto vmnoha oblastech byla vybudována pevná církevní organizace amnožství křesťanů se zvyšovalo. Klíčové postavení si zachovával samotný Řím, kde fungovala početná abohatá církevní obec. Představu ojejí podobě nám přibližují informace historika Eusebia zKaisareje, který ve svých Dějinách ocitoval dopis římského biskupa Kornélia, sepsaný kolem roku 250. Biskup vněm přesně vypočítává velikost římské církve, která čítala téměř padesát presbyterů (kněží) avíce než 100dalších kleriků. Stejně důležitý je další údaj, že římská církev byla schopna pravidelně zaopatřovat více než 1 500 vdov achudých.72 Pokud tyto počty využijeme pro odhad celkového počtu křesťanů vmetropoli římského světa, potom můžeme předpokládat přibližně 30000 věřících, jejichž počet jistě dále narůstal. Vcelkovém množství obyvatel hlavního města tvořili menšinu (odhadem 5%), díky výborné organizaci acharitativní činnosti je však nebylo možné přehlédnout. Větší církevní komunity se nacházely vdalších částech střední ajižní Itálie, jakož ina severu vMiláně aAkvileji.73

Druhým významným regionem západního křesťanství byla severní Afrika scentrem vKartágu. Křesťané vytvářeli církevní obce vpobřežních městech avedruhé polovině 3. století pronikli ve větším měřítku také na venkov vprovinciích Afrika aNumidie. Mnoho informací ovývoji vtomto regionu pochází zdoby působení kartaginského biskupa Cypriána (biskupem vletech 249–258), plodného spisovatele anadaného organizátora, který udržoval úzké kontakty sřímskou církví. Cyprián musel čelit několika pronásledováním anásledně opětovně zorganizovat otřesené církevní společenství. Několikrát proto svolal do svého sídelního města shromáždění okolních biskupů, zněhož odvozujeme, že zde fungovalo kolem devadesáti křesťanských center. Rovněž počty mučedníků avyhnanců, které zasáhla opatření státní moci, dosahovaly mnohatisícových počtů. Je však otázkou, nakolik můžeme uváděným údajům věřit, neboť náš hlavní pramen, apologeta Tertulián, mohl vše účelově nadhodnotit. Ve své apologii kafrickému prokonzulovi Scapulovi (dílo Ad Scapulam) totiž vypočítává nejen množství popravených, ale také ztráty, které tím říši vzniknou, neboť křesťané již působí ve všech funkcích apovoláních, včetně těch nejvyšších.74

Aktivní adobře zorganizované církevní obce existovaly vjižní Galii (dnes oblast od Burgundska po Pyreneje) ačástech Hispánie (dnešní Španělsko). Mnoho zpráv omučednictví pochází zoblasti kolem Lyonu adalší centra se nacházela vArles, Vienne či Toulouse. Zjihu se křesťanství šířilo do měst na severu, nakolik ale byla Galie christianizovaná, není zřejmé. Zdá se, že galské křesťanství se po dlouhou dobu omezovalo na města avenkov zůstával věrný tradičním galořímským kultům. Obdobně tomu bylo vHispánii, byť zdejší církevní obce musely být četnější aorganizovanější. Vdobách pronásledování zde zahynulo mnoho křesťanů, což by svědčilo orozsáhlejší christianizaci. Opodobě španělské církevní organizace hovoří rovněž shromáždění církevních zástupců zroku 305 vjihošpanělské Elvíře, kde se sešlo přes třicet biskupů akleriků, znichž většina pocházela právě zjihu Pyrenejského poloostrova.75 Co se týče Británie ařímské Germánie, zde můžeme rozšíření křesťanského náboženství odhadovat jen velmi obtížně, neboť nám scházejí hodnověrné informace.

1.3.2Mezi tolerancí apronásledováním

Při pohledu na rychlost adynamiku, snimiž se křesťanství vprůběhu 3. století šířilo po Římské říši, si logicky musíme položit otázku, včem spočívala jeho atraktivita apřitažlivost. Příčiny byly jak vnitřní, tak vnější. První předpoklad představovala proměna samotné církve. Křesťanství se dokázalo včlenit do zbytku společnosti, prohloubilo akultivovalo svoji nauku azaměřilo své úsilí na srozumitelný dialog sokolním světem. Církev přitom neztratila svůj sociální alidský rozměr, nabízela pomoc asmysl života. Tyto faktory nabyly na významu vokamžiku, kdy se začaly měnit vnější poměry římského světa. Dosavadní stabilita abohatství Římské říše se začaly drolit pod náporem přicházejících obtíží– občanských válek, útoků barbarů, přírodních katastrof, epidemií aneúrody. Nejistota „století strachu“ nepřímo nahrávala zvýšené religiozitě společnosti. Mnoho lidí hledalo odpovědi apevné zakotvení aprocházelo skrze jednotlivé filozoficko-náboženské skupiny– stoiky, platoniky či manichejce. Touha po záchraně, po nalezení řešení, byla rozšířeným voláním. Společně skřesťanstvím rostly také další kulty, ato zejména ty, které vsobě nesly jistou božskou výlučnost. Římský polyteismus nadále převládal auchovával si své postavení ve společnosti, nelze však přehlédnout rostoucí tendenci směřující kprosazení monoteismu, respektive tzv. henoteismu. Ten nepopírá, na rozdíl od monoteismu, existenci jiných bohů, kult adůvěru však projevuje jen jednomu božstvu. Proto do popředí vstupuje kult boha Mithry či několika císaři podporovaný kult nejvyššího boha Slunce (Sol Invictus).76

Křesťanské náboženství vplnosti využilo příznivých poměrů aněkolik desítek let trvající toleranci. Jeho výhoda na rozdíl od jiných konkurenčních náboženství spočívala votevřenosti aosobním charakteru víry. Křesťanský Bůh byl prezentován nejen jako mocný ahrozný vládce nebe azemě, ale také jako milosrdný achápavý Otec, neváhající obětovat svého vlastního Syna Ježíše za záchranu lidstva. Bůh se stal člověkem, přijal lidské slabosti, ato vše kvůli každému jednotlivému hříšníkovi. Toto učení, v1. a2. století tak pobuřující apro řecké filozofické myšlení až urážlivé, představovalo vnejisté době povzbuzení anaději. Hlásalo rehabilitaci člověka ajeho povznesení– který Bůh se kdy obětoval pro tělesného člověka?

Dílčí změna vživotě církevních obcí se udála na konci 2. století. Po smrti císaře Marka Aurelia nastoupil jeho syn Commodus (180–192), který vnáboženských otázkách zastával tolerantnější postoje. Protikřesťanská legislativa zůstala zachována avprovinciích nadále probíhaly soudní procesy, císař však neměl žádný osobní zájem na potírání protistátních kultů. Vočích křesťanských spisovatelů si vysloužil jisté ocenění, neboť na přímluvu své milenky Marcie, snad tajné křesťanky, umožnil návrat do Říma některým vyhnaným křesťanům.77 Skutečné období klidu však přišlo teprve vprvní třetině 3. století snástupem nové císařské dynastie Severovců (vládla vletech 195–235). Zakladatel dynastie Septimus Severus pocházel zAfriky acelou svoji předchozí kariéru spojil sarmádou. Vůči křesťanům zastával pragmatický postoj– respektoval jejich početní nárůst astále pevnější místo ve společnosti, pokusil se však šíření křesťanství omezit. Protikřesťanské zákonodárství nebylo zrušeno, naopak vroce 201 přibyl císařský dekret, který zakazoval náboženskou konverzi (obrácení) kjudaismu ake křesťanství. Pokud správně interpretujeme toto nařízení, císař nestál okrvavé abolestné potírání křesťanství, které by pouze oslabilo říši, ale obdobně neměl zájem odalší úpadek tradičního římského polyteismu. Tento dvojznačný postoj ještě doplňoval poměrně liberální přístup ke křesťanům na císařském dvoře Severovců– křesťankou byla chůva císařova syna anástupce Caracally nebo císařův osobní lékař Torpacius.78

Další uvolnění nastalo vdobě vlády císaře Caracally, kdy se na císařském dvoře prosadil vliv jeho matky Julie Domny adalších žen zjejího okolí. Císařovna, pocházející ze syrské kněžské rodiny, která uctívala slunečního boha Elagabala, vnesla do náboženského života Římské říše široce podporovaný synkretismus, jenž toleroval všechny kulty. Věřila, že bude možné většinu náboženských systémů včlenit do všeobjímajícího celku, zastřešeného nejvyšší silou božského Slunce. Zjejího popudu sepsal rétor Flavius Filostratus zidealizovaný příběh novopythagorejského učence adivotvůrce Apollónia zTyan, který sice vyznává nejvyšší kult slunečního boha, ale nekritizuje ostatní náboženství, ctí je azahrnuje do jednotného systému.79

Křesťané hodnotili obdobné koncepty zdrženlivě, vítali ale ukončení pronásledování apříznivou náboženskou politiku. Severovci vnáboženské rovině nekladli novým kultům větší překážky aširokou tolerancí poprvé přivedli křesťanství na počátek oficiálního uznání. Mladý císař Heliogabal již připravoval kroky kúřednímu schválení křesťanství pod jednotným kultem boha Slunce ajeho nástupce Alexandr zachovával vůči křesťanům více než vstřícný postoj.80 Nakolik odrážely tyto postoje smýšlení císařů, není jasné, hybatelkami náboženské politiky však musely být bezpochyby urozené ženy. Eusebios zKaisareje dosvědčil, že matka císaře Alexandra Julia Mammaea při své návštěvě syrské Antiochie pozvala kaudienci slavného teologa Órigena anechala si od něj vysvětlit základy křesťanského učení.81 Tento příběh ukazuje nejen změnu náboženských poměrů, ale iintelektuální sílu azakotvení křesťanství vmyšlenkovém světě 3. století.

Historik Eusebios přináší ještě jedno cenné svědectví. Po smrti Alexandra nastoupil tvrdý voják Maximinus, který rychle ukončil dosavadní náboženskou vstřícnost. Nastalo pronásledování, které zůstalo omezeno na několik oblastí apo několika letech opět odeznělo, přesto předznamenávalo příchod nových poměrů. Eusebios, jenž vnímal dějiny jako Boží plán, který se postupně naplňuje, interpretoval jednotlivá pronásledování vnáboženském kontextu. Bůh chrání své věrné apomáhá jim, pokud ale neplní jeho příkazy, potom neváhá dopustit období utrpení, skrze nějž se církev opět „očistí“. Ačkoliv se jeho slova týkají celého období druhé poloviny 3. století, jejich smysl je zřejmý– církev se změnila, početně rozrostla, vytratily se zní původní nadšení aopravdovost. Křesťané se skonečnou platností včlenili do majoritní společnosti.

Poměry mezi křesťany před pronásledováním

„Pokud nebeská Boží ruka chránila svůj hodný lid, denně rostoucí avzmáhající se církev nebudila žádnou závist, nikdo na ni nesvolával démony ani se nikdo nesnažil jí vtom úskočným způsobem zabránit. Se stále astále přibývající svobodou mizela však horlivost apřibývala vlažnost. Jedni druhým záviděli, navzájem se pomlouvali, akdyby to bylo možné, bojovali by proti sobě mečem akopím. Představení se postavili proti představeným, obec proti obci. Když pokrytectví apřetvářka dostoupily vrcholu, počal nás Boží soud poznenáhlu mírně navštěvovat. Před tím nás pronásledovali vojáci, avšak bohoslužebná shromáždění zůstala nedotčena. Nyní ve své lhostejnosti nepomyslili jsme na to, že jsme dílem lásky aBožího milosrdenství. Jako někteří pohané jsme si mysleli, že se Bůh onás nestará ani onás nepečuje. Tím jsme hromadili hřích na hřích. Naši pastýři nedbajíce oto, co předpisuje víra, jeden druhému záviděli, hádali se mezi sebou, hrozili si, nenáviděli se, žili vnepřátelství asvou moc se snažili hájit tyranským způsobem.“

Zdroj: Eusebios zKaisareje. Církevní dějiny VIII, 1.

Vroce 247slavila Římská říše tisícileté výročí založení města Říma. Křesťané se těšili rozsáhlé toleranci ajejich počet rostl. Na císařském trůnu seděl Filip zvaný Arab (244–249), muž, oněmž byli někteří historici přesvědčeni, že se stal tajně křesťanem.82 Nikoho nenapadlo, že během několika let dojde kzásadnímu obratu, který prověří sílu aživotaschopnost církevního společenství. Pronásledování začalo záhy po nástupu nového císaře Decia (249–251). Nový vládce pocházel ze starého římského senátorského rodu análežel kobhájcům osvědčených římských tradic ahodnot. Jeho přístup knáboženským otázkám můžeme postavit do protikladu kbezbřehé toleranci asynkretismu, které panovaly za severovské dynastie. Byl přesvědčen, že tisíciletá říše, zkoušená různými katastrofami, se musí opět navrátit ke svým základům. Bohové znovu propůjčí Římu své požehnání, až bude vplnosti obnoven jejich kult. Na konci roku 249 (či snad vpolovině roku následujícího) vydal císař nařízení, že každý občan státu musí kusmíření bohů přinést povinnou oběť. Důvodem tohoto opatření měla být morová epidemie, jež zasáhla široké oblasti říše. Vkontextu tradičních náboženských představ znamenala podobná neštěstí boží trest za nevěru aneúctu kbohům, bylo proto třeba přistoupit kzásadní nápravě.

Obsah císařského nařízení částečně vycházel zpředchozí legislativy Septima Severa. Decius neusiloval ofyzickou likvidaci křesťanů, ale chtěl je tvrdými opatřeními donutit kodpadnutí od křesťanské víry. Každý, kdo obětoval, byl omilostněn; vopačném případě musel počítat suvězněním, konfiskací majetku anakonec ise smrtí, nejčastěji upálením. Na výkon nařízení dohlíželi správcové provincií aspeciálně vytvořené komise. Po vykonání oběti, často omezené pouze na vhození několika zrnek kadidla– pryskyřice– do posvátného ohně před sochou božstva či na konzumaci jídla, které bylo bohu obětováno, obdržel občan úřední potvrzení, tzv. libellus. Následně byl zapsán do seznamu obětníků. Jednoduchost formy obětování adůslednost při jeho vyžadování prokázaly značnou efektivitu akřesťany citlivě zasáhly.83

Popisované události ukazují, že křesťané na pronásledování nebyli připraveni. Po desetiletích klidu si mnozí nedokázali představit rozsáhlý zásah státní moci anevěděli, jak zareagovat. Povinnost obětovat, spojená stvrdými tresty vpřípadě neuposlechnutí, zviklala značné množství křesťanů. Odpadnutí od víry muselo nabýt takového rozsahu, že ani křesťanští historici nemohli tuto skutečnost zamlčet. Pod hrozbou ztráty majetku obětovali bohatí členové církve, další ustoupili při pohledu na mučení apopravy svých přátel. Eusebios adalší naši informátoři potvrzují, že strach zlomil inejvyšší představitele církve– biskupy akněze. Poměrně rozšířená byla praxe obcházení státních nařízení– zejména vafrických provinciích avEgyptě využili křesťané včetně biskupů přízně zbytku společnosti avkritických okamžicích se ukryli. Ve skrytosti tak například řídil svoji církev kartaginský biskup Cyprián amnozí další církevní představení. Mnoho křesťanů se vyhnulo postihu podvodem. Buď podplatili, nebo jinak přesvědčili členy obětních komisí, kteří jim vydali požadované potvrzení ooběti (libellus), aniž by museli oběť vykonat.

Stovky křesťanů však odmítly na kompromisy přistoupit asvoji statečnost zaplatily životem. Popravy musely být poměrně rozsáhlé aprovinční úředníci se přednostně zaměřili na církevní vůdce. Římský biskup Fabián byl zatčen vlednu roku250, ve vězení zemřeli ijeruzalémský aantiochijský patriarcha. Zajímavý je osud alexandrijského biskupa Dionysia, který byl rovněž zatčen, ale následné vzbouření lidu ho osvobodilo abiskup unikl do bezpečí. Poslední událost svědčí oodlišných poměrech vjednotlivých částech říše aexistenci oblastí, kde množství křesťanů bylo tak značné, že ani státem organizované aprováděné pronásledování nemohlo dosáhnout žádoucích výsledků.84

Deciovo pronásledování stálo na počátku restrikcí, které vyhlašoval avplnosti vykonával stát. Jedná se oplošné asystematické zásahy, jež měly ambici zničit křesťanství jako celek. Vpřípadě Deciova pronásledování nelze zodpovědně zhodnotit výsledky amožnosti státních opatření, neboť procesy trvaly velmi krátkou dobu (hlavní vlna skončila již vroce 250 acísař zahynul orok později). Církev však byla značně otřesena amusela přistoupit kmnohým organizačním změnám, aby se vbudoucnosti nemohly opakovat tak rozsáhlé odpady od víry. Vprvní řadě bylo třeba vyřešit problém se zástupy těch křesťanů, kteří pod tlakem přinesli oběť pohanským bohům akřesťanského náboženství se zřekli. Uvětšiny znich se bezpochyby jednalo ovynucené jednání apo ukončení pronásledování žádali oopětovné přijetí do církve.

Odpadlíky lze rozdělit do několika skupin. Největší míra viny se přisuzovala těm, kteří se křesťanství přímo zřekli aobětovali bohům (tzv. sacrificati). Uřady dalších nebylo provinění tak zřetelné, neboť pouze vykonali dílčí vnější úkon, například vhozením několika zrnek pryskyřice do posvátného ohně (thurificati). Oběma skupinám se vkřesťanském prostředí říkalo „padlí“ (lapsi). Velký problém představovali křesťané, kteří se obětování vyhnuli avíru nezapřeli, ale získali potvrzující libellus. Vytýkalo se jim, že neměli odvahu zachovat Bohu věrnost azradili. Mezi církevními předáky nepanovala jednota vtom, jak se kodpadlíkům zachovat. Jejich vina byla zřejmá, ale lidsky pochopitelná. Naprostá většina znich se chtěla vrátit zpět do církve. Církevní pravidla však stouto alternativou dosud příliš nepočítala, neboť zřeknutí se Krista bylo vnímáno jako nejhorší provinění.85

Při zpětném pohledu vidíme, že právě vtěchto letech se zrodila křesťanská církev jako společenství otevřené pro dokonalé ihříšné, jako společenství respektující lidské slabosti. Na několika shromážděních biskupů se postupně prosadil názor, že nelze chybujícím odpírat možnost knápravě. Kdo vyjádřil připravenost svá provinění odčinit, znovu se přiznal ke Kristu apodstoupil pokání, byl podmínečně přijat do církevního společenství. Tento směr zastávala především římská církev, vedená biskupem Kornéliem. Rozhodnutí vyvolalo bolestný rozkol, neboť někteří radikální křesťané vnímali podobné ústupky jako další narušení původních ideálů církve. Zjejich pohledu nemá nikdo právo zrádce očistit– odpadlíci musí až do konce svého života setrvat vpokání adoufat, že Bůh jim nakonec odpustí. Včele sučeným amravně přísným knězem Novaciánem (Novatianus) se od zbytku římské církve oddělili analezli podporu vřadě dalších církevních obcí.86 Většině biskupů však bylo jasné, že jiná alternativa než odpuštění neexistuje. Počet odpadlíků byl příliš velký. Církev platila daň za předchozí období klidu apočetního růstu svých členů, kdy do křesťanských komunit vstupovali lidé všech vrstev astavů, ne vždy připravení přinést nejvyšší oběť, včetně svého života. Zmalého společenství uvědomělých aoddaných křesťanů se stala početná masa.