Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jack Nasher

Jak prokouknout lež a odhalit pravdu

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Přeloženo z německého originálu knihy Jacka Nashera
Durchschaut. Das Geheimnis, kleine und grosse Lügen
zu entlarven, vydaného nakladatelstvím Wilhelm Heyne,
vydavatelská skupina Random House GmbH, Mnichov 2010.
Original title: Durchschaut. Das Geheimnis, kleine
und grosse Lügen zu entlarven by Jack Nasher
© 2010 by Wilhelm Heyne Verlag,
a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.
All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4356. publikaci

Překlad Bc. Natalie Vrajová
Odpovědná redaktorka Mgr. Irena Koušková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 200
První vydání, Praha 2011
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2011
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-3712-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann.

ISBN 978-80-247-7135-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-7138-0 (ve formátu EPUB)

Věnováno Hanspeterovi Luleymu a Janu ,Honzovi‘ Kičovi.

Nejupřímnějšímu kamarádovi a nejlaskavějšímu člověku, jaké znám.

„Čím více slabosti, tím více lži.
Síla chodí zpříma.“

Jean Paul

O autorovi

Dr. Lord Jack Nasher-Awakemian, M.A., M.Sc. (Oxford), ročník 1979, je právník a psycholog se specializací na ekonomickou oblast. Přednáší na Oxfordské univerzitě a je členem organizace Society of Personality and Social Psychology. Působí jako konzultant pro řadu mezinárodních společností, pořádá přednášky a semináře po celém světě. Jack Nasher žije v Mnichově.

Poděkování

Rád bych poděkoval Paulu Ekmanovi, emeritnímu profesorovi University of San Francisco, a profesorovi Aldertu Vrijovi z University of Portsmouth za jejich soustavnou výzkumnou činnost v oblasti psychologie lži.

Dále bych chtěl poděkovat nakladatelství Heyne Verlag – mé lektorce Jessice Heinové za dokonale odvedenou práci a panu redaktorovi Ulrichu Thielemu za jeho skvělý počin.

Nejvíc jsem však zavázán svým nejbližším – mé rodině. V prvé řadě mé matce, jíž vděčím úplně za vše, otci, jenž je na mě hrdý od chvíle, kdy jsem přišel na svět. Mé Mimi, která pro mě vytvořila oázu klidu, v níž se mi konečně podařilo přenést své myšlenky na papír. A také drahé Rebecce, bez níž by tato kniha nikdy nevznikla.

„Ten, kdo má oči, aby viděl, a uši, aby slyšel, se může přesvědčit, že žádný smrtelník nedokáže nic utajit. Jestliže jeho rty mlčí, hovoří konečky svých prstů; jeho skryté myšlenky z něj prosakují ven každým pórem. A proto uvést do vědomí i nejskrytější psychické děje je snadno řešitelný úkol.“

Sigmund Freud

Jak vznikla tato kniha

„Z hotelu Villa Kennedy přímo do basy“ zněl titulek článku uveřejněného 18. srpna 2008 v německém deníku Frankfurter Rundschau. Po několika týdnech strávených ve vyšetřovací vazbě stanuli Australané Wayne A. a Antonio I. s pouty na rukou před obvodním soudem ve Frankfurtu nad Mohanem. O prvním z nich, snědém a hubeném, se noviny trefně vyjádřily jako o „vyžilém dandym“. Antonio I., jenž se po celou dobu soudního jednání bez ohledu na počasí halil do ohromné péřové bundy, hrál evidentně druhé housle.

Co se stalo? Tahle dvojka se na několik měsíců ubytovala v prezidentském apartmá luxusního frankfurtského hotelu. V momentě, kdy už kvapně balili kufry, je překvapila policie – měli v plánu odletět do Sydney o den dřív, než jim oficiálně končil pobyt. V tom shonu však jaksi zapomněli uhradit svůj hotelový účet, jenž činil rovných 150 000 eur. Že by nedorozumění? Ukázalo se, že oba „obchodníci“, jejichž firmy sídlí od Dubaje až po New York, jsou zcela bez prostředků.

Závratná výše jejich útraty nicméně nebyla způsobena jen cenou pokoje. Ani v jiných směrech se nijak nežinýrovali. Když pomineme opulentní pokojový servis, několik tisíc eur je stály také služby hotelového kadeřníka, jehož si vyžádal Antonio. Tento fakt byl pozoruhodný zejména proto, že Antonio měl hlavu holou jako koleno.

Naivita hotelového personálu byla všemožně zesměšňována a jedno bylo jasné – oba muži tomuto ubytovacímu zařízení dlužili velké množství peněz. Spáchali však zločin? Aby se podle německého práva dopustili trestného činu podvodu, muselo by se prokázat, že celou akci provedli se záměrem nezaplatit. Ale bylo to opravdu tak, anebo pánové z ničeho nic zkrachovali a zaplatit jednoduše nemohli? To by se mohlo jevit jen jako drobná právní nuance – ovšem z hlediska toho, zda Australané podváděli, či nikoli, to má rozhodující význam.

Soudního přelíčení jsem se zúčastnil jako pozorovatel. V jeho průběhu mi přišlo zcela nejasné, jestli muži o veškeré prostředky nečekaně přišli, anebo zda skutečně měli v úmyslu podvádět. Hovořil jsem o tom s předsedajícím soudcem – byl to zkušený muž, který na mě svou přirozenou autoritou a přesně formulovanými otázkami udělal dobrý dojem. Když jsem mu sdělil, že odsouzení obžalovaných považuji za sporné, rozpovídal se: podvodníky pozná již ve chvíli, kdy vstoupí do soudní síně. Jako turista se byl jednou v Austrálii podívat u soudu, a ačkoli neuměl dokonale anglicky, okamžitě si byl jist, že obžalovaný je vinen. Úplně stejná situace nastala u těchto obžalovaných (kteří samozřejmě měli k dispozici tlumočníka) – stačilo, aby předstoupili, a věděl, že lžou.

Jeho jistota ve mně vyvolala spoustu otázek. Skutečně je možné lháře takto jednoznačně odhalit? Existuje pro podvodníky něco jako typická chůze či hlas? Bylo by krásné, kdyby to bylo tak jednoduché!

Zrod knihy

Chtěl jsem to za každou cenu zjistit – ponořil jsem se proto do oblasti výzkumu lži, jíž jsem se doposud zabýval jen okrajově. Během studií v Trieru a Oxfordu jsem vytvořil systém psychologických technik, jejichž prostřednictvím lze prokázat odbornou způsobilost; nazval jsem jej Competence Display. Tato problematika je důležitá zejména pro poskytovatele služeb, například advokáty, poradce a bankéře – tedy pro lidi, kteří nenabízejí nic jiného než své znalosti, jež pak musí nějakým způsobem prokázat. Právě v době vyvrcholení bankovní krize, kdy jsem působil v krizovém centru v New Yorku, jsem se stále častěji setkával s dotazem, jak lze nekompetentnost odhalit. Když jsem se touto otázkou začal zabývat podrobněji, vyšlo najevo, že odhalení neschopnosti není ničím jiným než odhalením lži – lži o předstírané odborné způsobilosti.

Tím jsem se znovu dostal k fenoménu lži, k tématu, které mě stejně již delší dobu přitahovalo. Jestliže jsem chtěl odkrývat nekompetentnost, musel jsem se nejprve naučit rozpoznávat lež.

Hned na úvod jedna dobrá zpráva – člověk předčí i ten nejmodernější detektor lži. Potřebuje k tomu ale správnou techniku. Pokud ji má, stačí, aby při rozhovoru sledoval výraz tváře svého partnera a pravděpodobnost odhalení případné lži se zvýší z rovných 50 % na 67–80 %. Pokud navíc zohlední hlasový projev dotyčného, přesnost jeho odhadu stoupne přibližně na 86 %. Jestliže si bude všímat také výrazu tváře, hlasu a řeči těla a řídit se při tom principy uvedenými dále v této knize, dosáhne míra jeho úspěšnosti více než 90 %!1

Zdroje

Odkud jsem čerpal znalosti, na jejichž základě tato kniha vznikla? Především ze dvou zdrojů – jednak z výzkumů moderní psychologie a jednak z praxe zaměřené v tomto případě na odborné metody výslechu uplatňované například policejními složkami či zpravodajskou službou CIA. Mnohé z těchto technik byly ověřovány i vědecky, přičemž u některých se jednoznačně prokázala jejich účinnost, zatímco u jiných vyšlo najevo, že jde o pouhé mýty. Tato kniha je jakousi esencí dostupných poznatků – stejně jako metodické manuály pro vedení výslechů vychází z praxe, ovšem veškeré neefektivní postupy a pověry z ní byly vynechány.

Poté, co jsem vybral a utřídil nejúčinnější postupy, jsem pochopil, že úspěšnost funkčních technik není náhodná – jsou totiž vzájemně systematicky propojené a mají přímou návaznost na psychologické mechanismy. Tímto způsobem vykrystalizovalo pět principů, s jejichž pomocí lze odhalit lež: změna chování, tři emoce, nesoulad, projevy stresu a kontrolované chování. Každému z nich je věnována samostatná kapitola, v níž jsem se pokusil danou problematiku nastínit a názorně vysvětlit.

Dozvíte se, na jakém principu funguje detektor lži a jak vypadají nejmodernější policejní metody používané při výslechu, jako například reality monitoring. Seznámíte se s těmi nejúčinnějšími postupy při odkrývání lži v celé historii. Pro lepší představu je použito množství příkladů, často z milostného nebo běžného pracovního života tak, jak je každý z nás velmi dobře zná.

Tato kniha je jakýsi návod, jak podle praktických i odborných pravidel přijít na kloub lži lépe a efektivněji než doposud.

Co se našich dvou australských „obchodníků“ týče, byli odsouzeni k trestu odnětí svobody na jeden rok a pět měsíců. Jak ale brzy sami uvidíte, stalo se tak na mimořádně sporném základě…

Na slovíčko

Rozhodl jsem se, že nebudu za každou cenu bazírovat na genderově korektním vyjadřování. Neobracím se tedy ke čtenáři/čtenářce, neboť takové řešení může poutavou četbu změnit v utrpení. Abych zvolil jedno pohlaví pro celou knihu, házel jsem si mincí (panna – ženské, orel – mužské) tak dlouho, dokud nepadl orel – píšete-li totiž ve svém rodě, výsledek zpravidla působí věrohodněji.

V knize se místy objevují anglické výrazy, což je dáno především tím, že obor psychologie se po druhé světové válce stal doménou angloamerické jazykové oblasti.

Důsledně uvádím zdroje všech použitých informací – jednak abych vyjádřil své uznání vědcům, z jejichž práce vycházím, jednak abych ukázal, že mé poznatky jsou podloženy mnohaletými výzkumy. Prameny, k nimž odkazuji, jsou mými svědky – kdykoli je možné je znovu ověřit. Můžete si tedy být jisti, že držíte v rukách ty nejspolehlivější informace k tématu lži, jaké v současné době existují.

Úvod

„…každý věk tu moudrost míval, (…),
blud místo pravdy rozšiřován býval.“

Johann Wolfgang von Goethe

Psycholog Paul Ekman kdysi na University of San Francisco provedl zajímavý pokus– odborníkům, například soudcům, kriminalistům apsychiatrům, pustil videozáznam svýpověďmi několika lidí, znichž někteří mluvili pravdu ajiní lhali. Úkolem těchto údajných expertů bylo poznat, které zvýpovědí jsou pravdivé akteré nikoli. Výsledek byl katastrofální– pokud se vůbec někdo strefil, pak jen čirou náhodou.

Psychologové Bella dePaulová aRoger Pfeifer ve svém pokusu pracovali se třemi skupinami osob– se studenty neškolenými vrozpoznávání lži, smladými policisty ase zkušenými vyšetřovateli. Každá ztěchto skupin měla rozeznat pravdu alež. Konečný výsledek byl opět otřesný, neboť všechny skupiny dopadly vpodstatě stejně– úspěšnost odhadu testovaných byla jen oněco málo vyšší, než kdyby si hodili mincí (53,6 %).

Nelze to bohužel říct jinak– naše schopnost prohlédnout lež je mizerná. Dokonce ani partneři, kteří spolu žijí řadu let, nedokážou uhodnout, zda ten druhý mluví pravdu. Stále častěji vtéto souvislosti zaznívá názor, že právě to je důvod, proč spolu tyto páry vydržely tak dlouho.

Nejen že jsme vtomto směru úplní žabaři, my jsme ještě navíc přesvědčeni opravém opaku amyslíme si: „Na mě si jen tak někdo nepřijde!“ Vinou nemístné sebejistoty pak chybujeme ještě víc.

Domnělí odborníci se tedy ve snaze odhalit nepravdu dennodenně upínají ke zcela zavádějícím příznakům. Sociální psychologové Robert Kraut aDonald Poe vypozorovali, že profesionální celní vyšetřovatelé se primárně zaměřují na faktory, které nemají selhaním nic společného– nedostatečný oční kontakt avyhýbavé odpovědi, neupravené šaty apřehnaná gestikulace. Jak zjistili psychologové Aldert Vrij aLucy Akehurstová zbritské University of Portsmouth, již pouhý fakt, že zadržený má na sobě černé oblečení, vzbuzuje upříslušníků policie podezření. Naopak lidé atraktivní nebo sroztomilými dětskými rysy, tzv. baby face, (vysoké čelo, oči daleko od sebe), bývají obecně považováni za upřímnější adůvěryhodnější.1

Tyto znaky však nemají buď vůbec žádný význam, anebo svědčí opravém opaku– rukama například pohybujeme při lhaní spíše méně, ale ktomu se dostaneme později. Domnělí znalci tedy podléhají naprosto mylným představám adopouštějí se tak ještě větších omylů achyb. Ostatně, všude na světě je to stejné– ivtěch nejrozdílnějších kulturách, od Jordánska až po USA, se při usvědčování lhářů hledají stejně zavádějící indicie.2

Proč se nám nedaří lež prokouknout

Jak je možné, že jsme tak neschopní? Rozhodně to není tím, že by nám nepoctivost byla lhostejná. Vprůzkumu zveřejněném vamerickém zpravodajském magazínu US News and World Report považuje 94% dotázaných upřímnost upřátel za „mimořádně důležitý“ povahový rys. Je poměrně překvapivé, že 6 % respondentů zastává jiný názor. Vrůzných anketách bývá čestnost pravidelně uváděna jako jedna zpěti nejdůležitějších vlastností, jež lidé od svých přátel, partnerů či nadřízených očekávají.3

Jestliže je pro nás čestné chování natolik zásadní, jak je možné, že se necháme tak snadno obalamutit? Velmi zásadní roli zde hraje evoluce lidského druhu– postupným vývojem se znás stali zdatní lháři. Byl-li někdo vdřívějších dobách přichycen při lži, jeho dobrá pověst vzala vtehdejších malých společenstvích rychle za své abyl zjejich středu vyloučen. Osamocený jedinec byl bez svého kmene zcela bezmocný– sám se osebe nedokázal postarat avpřípadě napadení se ubránil jen stěží. Čekala ho jistá smrt. Dodnes, stojíme-li mimo kolektiv– ať už je to na školním dvoře nebo vjídelně, cítíme se doslova příšerně, což je pozůstatek právě zobdobí kmenových společností. Ale zpět knašim předkům– jaké důsledky vyvodili ztěchto chmurných vyhlídek? Ke lži se sice uchylovali méně často, ale když už lhali, museli být vzájmu zachování života co nejpřesvědčivější.4 Lhář byl astále je štvanou zvěří– je jako zajíc prchající před liškou. Pro lišku je ušák pouze lákavou svačinkou, bez níž by se mohla klidně obejít, jemu však jde oživot.

Umět lhát tedy bylo většinou důležitější, než umět lež odhalit. Byla to přímo otázka života asmrti. Tak se znás vprůběhu generací stali dovední podvodníci. Antropolog Robert J. Trivers zamerické Rutgers University je dokonce přesvědčen, že lidský mozek vděčí za svůj vývoj právě lži.

Adnes? Svým předchůdcům můžeme děkovat, neboť současnost nám přináší nekonečné množství příležitostí, jak zděděné schopnosti uplatnit. Máme více soukromí než kdy dřív apokud nás přece jen někdo přichytí při lži, není problém začlenit se do jiného společenství– stačí změnit zaměstnání, bydliště či skupinu na Facebooku. Dnešní globalizovaný svět je pro mistry lháře ideálním místem kživotu. Notoričtí nepoctivci mohou navíc mluvit oštěstí, protože tresty za lhaní– tedy za podvod akorupci– jsou vdnešní době vporovnání spostihy za násilné trestné činy poměrně mírné. Ještě ve středověku byla situace zcela jiná– loupežné přepadení bylo vnímáno jako čin „neskrývaný“ a„čestný“, naproti tomu „tajné“ obohacování, jako například krádež či podvod, bylo veřejně odsuzováno jako „zbabělé“ a„hanebné“. Netrestalo se useknutím hlavy, nýbrž šibenicí apranýřem, takže kromě smrti zakusili odsouzení také ostudu abolest.

Nelze se to naučit

Možná si teď říkáte: To je všechno moc hezké, ale pár podfuků se mi už podařilo prokouknout. Zkuste se zamyslet– jak jste většinou přišli na to, že vás někdo chce obelhat? Bylo to díky informacím, které jste získali od někoho jiného, nebo snad díky důkazům, jež se vám dostaly do rukou později? Zjedné studie vyplývá, že většinu klamů odhalíme právě tímto způsobem.5 Pouhá 2 % oslovených studentů potvrdila, že lež poznali okamžitě, tedy ve chvíli, kdy jim někdo neříkal pravdu.

To ale byli studenti, mladí lidé bez dostatečných zkušeností! Když je člověk starší amoudřejší, tak přece podvod alež bezpečně vycítí, ne? Bohužel ne. Tohle není věc, kterou bychom se mohli naučit. Již naši rodiče nám berou arzenál, jejž kodhalování nepravdy potřebujeme– obelhávají nás totiž pořád, ať už je to vsouvislosti se smrtí některého zpříbuzných anebo sotázkou, zda Ježíšek je či není. Kanadský psycholog Ken J. Rotenberg přišel na to, že malé děti považují úsměv za projev upřímnosti. Ani vpozdějším věku se na tom vzásadě nic nemění– klopýtáme životem aspoléháme jen na svou naivní intuici.

Ačkoli víme, že se lže hodně ačasto, děláme proti tomu minimum. Proč? Zjednoho prostého důvodu– nechceme si to připustit. Někde hluboko uvnitř stále věříme, že žijeme ve spravedlivém světě, kde vždy zvítězí dobro nad zlem. Myslíme si, že každý nakonec dostane, co si zaslouží, aproto všechny ošklivé lži nakonec vždycky vyjdou najevo. Tento „mýtus spravedlivého světa“ je podle sociálního psychologa Melvina J. Lernera bohužel jen zbožným přáním, jež nám pomáhá vyrovnat se snespravedlivým světem.

Často je ivnašem vlastním zájmu nebýt přehnaně nedůvěřiví– jen bychom si tím komplikovali život. Anejen sobě, ale také ostatním lidem, jejichž přátelství bychom se svou podezíravostí jen stěží získali. Nedůvěra je totiž zaručený zabiják vztahů. Obviníme-li někoho neprávem, nejen že můžeme ztratit přítele, ale někomu dokonce můžeme zničit kariéru anevinného člověka poslat do vězení.

Proto jsme si zvykli považovat ostatní, alespoň zpočátku, za poctivé. Pozitivní na tom je, že– čistě statisticky– máme stakovým přístupem relativně často pravdu!* Většina lidí, snimiž se běžně stýkáme, říká častěji pravdu než lež (tedy pokud zrovna nepracujete upolicie nebo utrestního soudu). Daniel Gilbert, psycholog na Harvardské univerzitě, se domnívá, že pokud někomu nevěříme, znamená to pro nás nadbytečnou zátěž. Nekomplikujme si tedy zbytečně život apokusme se vostatních vidět primárně to dobré. Právě to však může vést kchybným rozhodnutím snedozírnými následky.

Tuto základní důvěru vdruhé (truth bias) nicméně nemají všichni– policisté nebo vězni bývají zpravidla (až příliš) podezíraví asvému partnerovi nevěří. Obecná nedůvěra panuje vůči prodavačům– lidé knim zpravidla přistupují se značnými pochybnostmi.6

* Když například mezi ženou ajejím manželem proběhne deset rozhovorů aona mu všechno věří, zatímco on ve dvou případech lže, vypadá to následovně: pravdu poznala s80% přesností (8 z10), lež snulovou přesností (0 ze 2). Ztoho vyplývá 50% úspěšnost– což se víceméně rovná čiré náhodě.

Zásadní rozdíl: Lži mužů ažen

Muži iženy lžou stejně často. Jejich lži však vžádném případě stejné nejsou– umužů se týkají spíše jejich vlastní osoby, užen ostatních lidí. Ženy totiž nemluví pravdu hlavně proto, aby potěšily druhé– nešetří komplimenty a„radují“ se zdárků, které se jim nelíbí. Právě ztohoto důvodu (díky lži!) jsou ženy oblíbenějšími partnery při rozhovoru– ato jak umužů, tak užen.7

To však není všechno– muži lžou spíše vsouvislosti se svými profesními afinančními možnostmi, často scílem vlákat ženu do postele. Nepravdy žen se naproti tomu vážou zejména kjejich zkušenostem vsexuální oblasti ajejich tělu (například když záměrně zatahují břicho).8

Ve studii provedené psycholožkami Susan Cochranovou aVickie Maysovou 60 % žen uvedlo, že jim muž lhal ana základě toho pak došlo ksexu, zatímco 34 % mužů přiznalo, že ztohoto důvodu již někdy nemluvili pravdu. (Tito muži museli evidentně oklamat více než jednu ženu…) Muži lžou výjimečně (4 %), ženy podstatně častěji (42 %) opočtu svých dosavadních sexuálních partnerů. Evoluční psychologové David Buss aMichael Barnes zjistili, že lži mužů ažen vtéto oblasti odrážejí jejich očekávání od opačného pohlaví– muži touží po atraktivní apo sexuální stránce málo zkušené partnerce, ženy zase po partnerovi, který je úspěšný.

Zlaté pravidlo amerického spisovatele anovináře Henry Louise Menckena se vtomto světle zdá být nadmíru užitečné: „Vezmi průměr toho, co si žena myslí osvém muži krátce před svatbou, atoho, co si myslí rok po ní, adozvíš se pravdu.“ Navzdory všem rozdílům mezi mužem aženou jsou postupy, sjejichž pomocí lze lháře či lhářku odhalit, naštěstí shodné.

Lhaní avývoj osobnosti

Kdy se vlastně učíme lhát? Anebo se stouto schopností již rodíme? Skutečně, je to tak– indicko-britská psycholožka Vasudevi Reddyová se domnívá, že spolu stím, jak se kojenci učí komunikovat, získávají také schopnost klamat své okolí. Ať je to jakkoli, již dvouleté děti jsou zdatní švindlíři. Přijednom pokusu záměrně ukazovaly jiným směrem, jen aby ostatní mrňousové nenašli věc, kterou samy chtěly získat. První vyřčené, většinou jen jednoslovné lži mají posloužit především ktomu, aby se vyhnuly trestu.9 Výzkumnice Bella DePaulová aAudrey Jordanová jsou přesvědčeny, že děti začínají vnímat druhé až od tří apůl let věku– teprve potom dokážou vědomě lhát, aby tím pro sebe získaly nějaký prospěch.

Lhaní tedy vžádném případě není jen nevítaným průvodním jevem vývoje dítěte. Naopak, vrámci jeho osobnostního vývoje hraje zcela zásadní roli. Lež mu totiž umožňuje mít svá první tajemství, dokonce ipřed rodiči– díky tomu postupně zjišťuje, že máma státou přeci jen nejsou vševědoucí. Někdejší Freudův žák Victor Tausk tvrdil, že teprve prostřednictvím lži si dítě uvědomí, že má vlastní identitu, což vede krozvoji jeho zodpovědnosti.

Dospělí se od dětí vzásadě nijak neliší– stejně jako ony lžou, aby se vyhnuli konfliktům apostihu anaopak, aby dosáhli jistých výhod, například vpodobě peněz, dobrého postavení či sexu. Existuje však jeden zcela odlišný typ lži– obelhávání sebe sama. To platí třeba pro alkoholiky, kteří si namlouvají, že nejsou závislí, aby se vyhnuli odhalení, hanbě aponížení.

Co je to vlastně lež?

Je odpověď na tuto otázku tak jednoduchá, jak se na první pohled zdá, nebo existuje více druhů lži?

„Pravdu, čistou pravdu anic než pravdu“ musí vypovídat svědci před americkými soudy. Opakování vtomto případě není žádným stylistickým prostředkem– jsou tím spíš chápány tři základní formy klamu apro morálně rozkolísané jedince tímto definovány jako lež– klasická lež, směšování pravdivých anepravdivých výroků auvedení zavádějících informací.

Uklasické lži chceme někoho záměrně podvést– to znamená, že něco, očem víme, že není pravda, podáváme jako pravdivé. Psycholog Paul Ekman definuje lež podobně: „Cílem lhaní je uvést jinou osobu vomyl, aniž bychom tento záměr předem oznámili aaniž by nás ktomu dotyčná osoba výslovně vyzvala.“

Lež vzniká také směšováním pravdivých anepravdivých sdělení. Například: někdo vypráví onávštěvě kina, která se neodehrála včera (jak tvrdí), ale již před týdnem. Neznamená to tedy, že by si dotyčný vymyslel úplně všechno, jen kpravdě přidává nepatrnou, ovšem zcela rozhodující kapičku lži. Americký spisovatel Thornton Wilder trefně napsal: „Každá poloviční pravda je tříčtvrteční lež.“

Posledním typem lži je takzvané uvedení vomyl– říkáme sice pravdu, ale takovým způsobem, že druhého šidíme. Existují tři varianty. Buď něco důležitého vynecháme („Od té doby jsem sní už netelefonoval“– Ale dopisoval si přes e-mail), řekneme něco zavádějícího („Ano, volala mi domů, ale omylem“– Chtěla mi totiž zavolat na mobil), nebo něco jednoduše neuvedeme na pravou míru („Chápu, byls včera hodně unavený, takže sis šel brzy lehnout“– Ovšem vjedenáct hodin vnoci jsem už byl zase zpostele venku avyrazil na rychloseznamku).

Francouzský diplomat Charles de Talleyrand podobné mystifikace za lživé nepovažoval: „Nikdy nelžu. Nikdo mě však nedonutí, abych říkal pravdu.“ Velmi praktické pojetí morálky, bohužel však mylné. Ivpřípadě, že jsme pasivní ajen se oněčem „zapomeneme zmínit“, totiž svůj protějšek vodíme za nos. Tento typ klamání si ve výsledku nezadá sklasickou lží anavíc je obtížněji zjistitelný. Techniky popsané vtéto knize však lze uplatnit uvšech druhů lži bez rozdílu.

Lež je všude

Ale není prolhaný politik tak trochu klišé? Lež se totiž neobjevuje jen vsituacích, vnichž ji očekáváme, např. vprůběhu předvolebních kampaní, při obchodních jednáních nebo soudních přelíčeních. Kdepak, lež je úplně všude.

Otázka tedy nezní, vjakých oblastech života se lže, ale vjakých se naopak „nelže“.

Pavián achameleon– lži vříši zvířat

Zásadní význam odhalení

Takzvaná nevinná lež

Když umíte prohlédnout lež