Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vlastimil Růžička

POLITIKA A MÉDIA V KONZUMNÍ SPOLEČNOSTI

Recenzovali:

prof. PhDr. Martin Potůček, CSc. MSc., Centrum pro sociální a ekonomické strategie

Fakulty sociálních věd Karlovy univerzity (veřejná politika)

PhDr. Ing. Jiří Olšovský, Ph.D., Filosofický ústav Akademie věd ČR (média a filozofie)

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4530. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Šárka Kociánová

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí

Počet stran 192

Vydání 1., 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Husova ulice 1881, Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3667-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7055-0 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7055-0 pro formát EPUB

Děkuji Centru pro sociální a ekonomické strategie (CESES) Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy za dočasné zázemí a příležitost nahlédnout do relativně nového vědního oboru s názvem Veřejná politika.

Předmluva

„Čím více usilujeme o nestrannost, tím více bychom měli zdůrazňovat, z jakého stanoviska, z jaké pozice se vyjadřujeme a nahlížíme na svět. Pokud lze definovat mou pozici podle toho, koho volím, jsem pravicový intelektuál, byť poněkud zvláštního ražení – jinými slovy nedisciplinovaný, zřídkakdy zajedno s tím, koho jsem volil. Stejně svobodně kritizuji toho, koho jsem volil, jako bych to dělal, kdyby byl zvolen ten druhý…“

Raymond Aron

„Politická věda trpí potížemi, jež mají svůj původ v samotné podstatě politické vědy jakožto nauky o člověku v jeho historické existenci. Člověk totiž nikdy nečeká, až mu jeho život vysvětlí věda, a pokud se teoretik přiblíží ke společenské skutečnosti, nalezne svou oblast zájmu už předem obsazenou něčím, co by se dalo nazvat společenskou sebeinterpretací. Lidská společnost není jen faktem či událostí ve vnějším světě, a není ji tudíž možné studovat jako nějaký přírodní jev. Přestože také vnějškovost je jednou z důležitých stránek lidské společnosti, jako celek je tato společnost malým světem, kosmionem, který je zevnitř osvětlen významem nepřetržitě vytvářeným a neseným lidskými bytostmi, pro něž představuje způsob a podmínku jejich sebeuskutečnění…“

Eric Voegelin

Mottem knihy budiž myšlenky autorů, velkých inspirátorů, kteří spojují společenský řád s řádem duše člověka. Francouzský novinář, sociolog a filozof Raymond Aron by zřejmě chápal svoji roli v tomto procesu jako zaujatý pozorovatel[1], který je velmi citlivý na jakýkoli projev mediální (či jiné) nesvobody. Otcem sociologie je mu Alexis de Tocqueville, který staví do centra společenské analýzy demokracii, přestože (nebo právě proto) pochopil její značnou rozporuplnost. Hovoří o neodvratné tyranii průměrnosti, jež limituje jedinečnost a kulturu; předpovídá velký pokles úrovně vzdělání, schopnosti a potřeby vzdělávat se; ohlašuje příchod zaopatřovacího státu s absurdním byrokratickým plánováním; odhaluje nebezpečí rozvoje masových médií na úkor přirozené autenticity a sociální citlivosti jednotlivce. Vystihl snad všechny podstatné hodnoty západní civilizace, především náboženské víry, bez níž není podle jeho slov autority a nakonec ani politické či osobní svobody. Označením de Tocquevilla za otce sociologie odmítá Raymond Aron Comtův pozitivismus (Auguste Comte bývá často označován za zakladatele sociologie), a pro mnohé pravověrné sociology a politology proto někdy bývá poněkud tvrdým oříškem.

Odpůrcem pozitivismu je také německo-americký konzervativní politický filozof Eric Voegelin. V jeho interpretaci ztratila politika vědomí principů; politické vědy jsou zahlceny hromaděním irelevantního poznávání v podobě dalších a dalších výzkumů, které rostou úměrně s vývojem softwarového inženýrství a slouží pouze spekulativním účelům zadavatelů. S tím také spojuje úpadek sociálních věd i praktické politiky a hovoří o tom, že politické vědy potlačují morální aspekty politiky. Velmi rozšířený předpoklad, že metody matematizujících věd o okolním světě se vyznačují mimořádnými výsledky, že i jiné vědy by docílily podobných úspěchů, kdyby následovaly jejich příkladu, a že výzkum má jen tehdy vědecký charakter, pokud používá metod přírodních věd, se jeví Voegelinovi jako naprosto absurdní. Empiricko-analytický přístup ovšem neoznačuje za principiálně chybný a poukazuje na jeho základy u Platona a Aristotela, zejména v jejich klasifikaci politických zřízení. Polemizuje však s takzvanou bezhodnotovou vědou[2] Maxe Webera, která je jakýmsi nepsaným kánonem v současných sociálních vědách.

V této poněkud rebelující linii se dvěma nepříliš protežovanými učenci v českém sociologickém a politologickém světě se pokusím blíže mapovat, analyzovat a popisovat provázanost mediální komunikace s českou veřejnou politikou v procesu demokratizace a modernizace společnosti a budeme se ptát, proč nejsou některá osvědčená témata, běžná pro vyspělý demokratický svět, součástí české politické agendy. Kniha vychází z mých redakčních poznámek a rozhovorů a ze studie prezentované v roce 2010 v Centru pro sociální a ekonomické strategie Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy (CESES). Veřejná politika a média se pojí v tomto případě s normativně-ontologickými principy, jež jsou pojímány jako součást praktické filozofie. V koncepci nových synergií se dostávám k různě definovaným pojmům veřejný zájem, občanská společnost, percepce demokratického a právního státu, k úskalím teorie modernizace v posttotalitních zemích a k proměnám jazyka v globalizovaném světě takzvaných nových médií. Hledám možnosti uplatnění normativních modelů veřejné politiky a globální etiky v kontextu s postoji českých výzkumníků a novinářů, kteří podle mého soudu dostatečně nezdůrazňují, z jakého stanoviska, z jaké pozice se vyjadřují a nahlížejí na svět. Snahou je zbořit mýty o takzvané nezávislosti, posilovat osobní odpovědnost a vytvářet otevřený prostor pro svobodný mediální diskurz v restaurovaném veřejném prostoru nového tisíciletí, který funguje a má šanci přežít pouze v souladu s Aristotelovým summum bonum, tedy hodnotami, jež nás přesahují.

1 Definici použili v rozhovoru s Aronem novináři Jean-Louis Missika a Dominique Wolton. Čerpali kromě jiného z přednášek, které pronesl na ENA (Ecole nationale d’administration), a ze statí, jež se později staly základem jeho knih. Po francouzském vydání autobiografie Zaujatý pozorovatel (1981) a po Aronově smrti (1983) vychází také kniha Paměti – 50 let přemýšlení o politice (Aron, R.: Mémoires. 50 ans de réflexion politique. Paris: Julliard, 1983), kde se vyskytují výrazy zaujatý nebo angažovaný pozorovatel.

2 První otázkou, kterou si Eric Voegelin klade, je, proč vlastně společenské vědy učit. Máme různě naladěným studentům vysvětlovat, k jakým praktickým důsledkům různé politické předpoklady vedou? Zcela jistě. Ostatně ani Max Weber nedostál svému tvrzení, že se nemá posuzovat správnost či nesprávnost politických předpokladů (např. Sociologie náboženství či Protestantská etika a duch kapitalismu). Hodnotové soudy se vrátily do vědy v podobě legitimizujících názorů, které vytvářejí jednotky společenského řádu (Voegelin 2000: 24).

1.   Veřejná politika amédia– úvod doproblematiky

1.1 Veřejná politika jako perspektivní obor

Relativně nový vědní obor snázvem veřejná politika[3] si klade ušlechtilé cíle. Chce obsáhnout společnost jako celek avědět oní prakticky vše, co lze, ahodlá ktomu využít všech metod zkoumání, které jsou vsoučasných podmínkách univerzit, akademických pracovišť avýzkumných ústavů dostupné. Své výsledky míní srozumitelně prezentovat veřejnosti astátní správě. Podle předložených definic aplikuje výkladové rámce sociologie, ekonomie, politických věd, práva, teorie řízení adalších oborů asměřuje kanalýzám aprognózám procesů formování auplatňování veřejných zájmů; věnuje se přitom institucionálnímu zprostředkování těchto procesů veřejným, občanským ado jisté míry isoukromým sektorem vpoloze, která je využitelná pro běžnou politickou praxi. Naproti tomu neanalyzuje obecné politické podmínky vzniku, existence apřežití takových sociálních útvarů; zajímá se spíše osociálněpolitický proces vedoucí kuspokojování konkrétních, diferencovaných potřeb příslušníků těchto společenství, jejichž uspokojení nemůže být plně zprostředkováno soukromým sektorem. Zklasických proudů vpolitických vědách má kveřejné politice nejblíže analýza politiky – policy analysis (Potůček et al., 2005: 13–14; srov. Fiala aSchubert, 2000: 13).

Doplňme, že ktomuto dynamickému multidisciplinárnímu oboru patří také otázky politické etiky azaměření na ekologické problémy země, které spolu soživením filozofického přístupu vkladení otázek nabývají na významu azahrnují se do veřejných diskusí. Centrálním prvkem veřejné politiky je tedy obsah (what), determinanty, důvody, příčiny (why) aúčinky, výsledky asouvislosti politiky státu (what difference it makes) (Potůček et al., 2005: 13–14; srov. Fiala aSchubert, 2000: 13). Definice se postupně rozšiřuje odalší politické aktéry ve společnosti aopolitické poradenství (Veselý, Nekola, 2007: 19). Svýsledky výzkumů voblasti veřejné politiky by kromě státní správy měli pracovat také novináři, sociální vědci afilozofové. Nakolik využívají takovýchto služeb vprostředí českého trhu sinformacemi ana jaké úrovni snimi pracují, prozatím ponecháme stranou.

1.2 Média ajejich úloha ve veřejné politice

Stejně jako veřejná politika je také informace mnohovýznamovým pojmem. Četné definice by vydaly na dlouhý seznam od zaručených pojmů až po nejrůznější mystifikace. Obecným faktem zůstává, že informace jsou tvořeny kromě jiného ikomunikačními prostředky (médii), které hrají ve veřejné politice velmi důležitou roli. Informační technologie jednadvacátého století zásadně mění způsoby sociální interakce amění také původní roli avýznam médií. Stále častěji se hovoří omediataci společnosti, kde hrají masová média (tisk, rozhlas atelevize ajejich ekvivalenty na internetu) asíťová média (ostatní média vprostředí internetu) dokonce určující roli – ato nejen vpolitické komunikaci. Vše bývá provázeno neustálým procesem stále důmyslnějšího ovlivňování apřizpůsobování se politickým aktérům iekonomicky silným mocenským centrálám. Propojování společenských komunikačních procesů médii nabývá všude na světě nebývalých rozměrů avybírá si svoji daň, často až vpodobě orwellovské. Moc je podmíněna vlastnictvím informací aznalostmi cílených komunikačních praktik. Chápeme-li potom veřejnou politiku jako souhrn vládnutí, která přímo nebo zprostředkovaně ovlivňují život občanů státu (B. Guy Peters)[4], apřipisujeme-li médiím roli aktéra azprostředkovatele veřejné politiky, musíme zákonitě počítat isvymezením problémů, které mohou nastat.

1.3 Některé metody, výzkumy apracovní hypotézy

Současná analýza médií se pohybuje vněkolika rovinách avýsledky výzkumů (kvalitativních ikvantitativních) vždy přinášejí další otázky, nové definice, či naopak obhajobu starých postupů. Od počátku 20.století lze podle dostupných pramenů dokonce pozorovat určitý rozvoj empirického výzkumu mediálních účinků jakožto samostatné vědní oblasti (Jirák, Köpplová 2003: 160). Výsledky ovšem nejsou vůbec přesvědčivé, mediální svět ajeho postprodukce se neustále rozrůstají anebývale bobtnají ado hry vstupuje stále více faktorů, které jsou prakticky neměřitelné. Teorie agenda setting neboli teorie nastolování agendy (Maxwell McCombs aDonald Shaw, 1972) už dávno nemůže vtakovémto světě obstát. Nizozemský teoretik médií Denis McQuail ji pečlivě reviduje vkoncepci fáze dohodnutého vlivu médií (1999), německá socioložka E. Noelle-Neumannová (1993) ji připomíná ve vlivné teorii veřejného mínění, vtakzvané spirále mlčení (Die Schweigespirale), aGeorge Gerbner (2002), rodák zBudapešti azároveň americký profesor University of Carolina, ji kritizuje snad ve všech svých dílech (např. The Global Media Debate, 1993) aodhodlaně bije na poplach ve svých kultivačních teoriích (to abychom jmenovali alespoň některé kritiky)[5]. Zda bylo veřejné mínění skutečně ovlivněno výběrem témat vmédiích na základě dostupných výzkumných metod, prokázat prostě nelze (srov. Vladyka, 2005).

Podobné tápání lze vysledovat ivotázkách definice takzvaných nových médií[6] avotázkách postprodukce, kterou lze označit jako veškeré zpracování natočeného materiálu: střih, vkládání dalších obrazových či zvukových zdrojů, titulkování, hlasy mimo kameru či zvláštní efekty. „Jde očinnosti spjaté se světem služeb arecyklace, postprodukce patří do terciárního sektoru, který stojí vprotikladu kprůmyslu či zemědělství, náleží sektoru, kde se produkují hrubé výrobky či polotovary,“ vysvětluje ředitel Centra současné tvorby Palais de Tokyo vPaříži[7] Nicolas Bourriaud vknize Postprodukce: kultura jako scénář aneb Jak umění nově programuje současný svět (česky 2004) adále hovoří oobrazu dneška, onové kultuře „žití aužití“, oveřejném prostoru, okomunismu forem (2004: 12).

Je patrné, že nová média se na jedné straně pevně usídlila ve veřejném iakademickém diskurzu, ale prozatím neexistuje obecně přijímaná definice, respektive jednoznačné konceptuální vymezení uvedeného termínu (srov. Štětka, Šmahel, 2009: 7–8). Situace bude vtomto směru nejspíše stále složitější, protože nová média ukrajují větší avětší prostor pro svůj speciální systém nové „komunikace“ schopné nekontrolovatelné reprodukce, která se může dále šířit amutovat jako virus. Nové technologie nabízejí komunikaci přes libovolné prostorové ačasové vzdálenosti, máme možnost uchovávat ahromadit informace vrozsahu mnohanásobně vyšším, než je paměťová kapacita jednotlivce, aplně toho využíváme, zatímco schopnosti mozku, citová investice apřirozené lidské instinkty slábnou. Nahrazují je nejrůznější systémy postprodukce, které pronikají do světa médií, do umění ido zábavního průmyslu arozehrávají snámi hru na skutečný avirtuální svět. Jsme svědky ztrát hodnoty informace, legitimního plagiátorství, jsme vystaveni redundanci vjemů, dobrovolně se podílíme na ekonomické apolitické distribuci moci ve společnosti aakceptujeme snad všechny slabiny nevyzrálých moderních demokracií. Azřejmě nemáme na výběr.

Sociolog Libor Prudký seskupinou výzkumníků zCentra pro sociální aekonomické strategie (CESES) Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy se pokusil vnímat média trochu jiným pohledem. Shromáždil, uspořádal, zpracoval avzákladních otázkách interpretoval empirické výzkumy hodnot včeské společnosti, přičemž rezignoval na obecné, spasitelské či jiné ideologie anabídl poznatky, které mohou být dále využitelné pro relevantní instituce. Jedná se oinventuru českých hodnot od sedmdesátých let minulého století až do současnosti, nabízející rovněž východiska nezbytná pro takové sociální uspořádání, které vede kobecně sdíleným hodnotám avětšinově přijatelným normám chování, jež posilují přirozenou soudržnost apřekonávají dopady sociální diferenciace (Prudký akol., 2009: 5). Nechybějí zde zcela přirozeně ani metody používané při analýze médií ajejich vlivu. Výzkumníci CESES vycházeli ze základních sociologických premis (dle Stokes, 2003), jež shrnuli vníže uvedené tabulce:

Metody používané při analýze médií ajejich vlivu (kvalitativní postup)

Analýzy textu

Studium mediálních organizací

Studium publika (příjemců)

Objekt analýzy

Metoda

Objekt analýzy

Metoda

Objekt analýzy

Metoda

Výskyt určitého jevu vtextech

Obsahová analýza

Historie specifické instituce, historie mediálních technologií, předcházející politické diskuse, historie legislativy

Výzkum archivů

Chování lidí vjejich prostředí

Pozorování

Význam textu nebo skupiny textů

Sémiotika

Historie vysílání, sociální dopad médií

Sociální historie

Reakce příjemců na otázky

Dotazníkové šetření

Struktura příběhu

Narativní výzkum

Názory apřístupy pracovníků vmédiích

Rozhovory

Vylíčení příjemců jejich chování

Rozhovor

Skupina textů stejného druhu nebo žánru

Žánrová studie

Pracovní postupy, společností aorganizací chování pracovníků odvětví

Zúčastněné pozorování

Přístupy, názory achování skupin

Focus group

Skupina textů od stejného autora

Autorská studie

Vzpomínky na předchozí chování apřístupy

Ústní tradice (oral history)

Skupina textů zabývající se stejným umělcem

Studie hvězdy (Star study)

Zdroj: Upraveno CESES, původně dle Stokes: 23, 25, 26.

Vknize snázvem Inventura hodnot (2009), která výše zmíněné výzkumy shrnuje, doporučují autoři vystoupit zmetodologické rozvolněnosti kvalitativních výzkumů apostupně se pokusit ovývoj aověřování kompatibilních specifických metodologických postupů pro zkoumání nabídky hodnot jednotlivými médii (např. tak, jak jsou běžné ve zkoumání sledovanosti médií)[8]. Už proto, že média představují jeden zrozhodujících socializačních mediátorů. Ataké proto, že jejich působení je spojeno sřadou mýtů apředpojatostí (Prudký akol., 2009: 134).

Vpřístupu kvýzkumu hodnot amédií pak výzkumníci CESES rozlišují dvě základní roviny:

- zachycení aprezentaci hodnot vmédiích samotných;

- vnímání apřijetí či odmítnutí hodnot publikem (diváky, posluchači, čtenáři).

„Právě pokusy otřídění metod výzkumu hodnot vmédiích jsou jedním zprvních kroků na cestě kutváření standardizovaných výzkumných nástrojů,“ uvedl vrozhovoru na půdě fakulty sociolog Libor Prudký.

Pro nejčastěji protežovaného teoretika voblasti médií, profesora sociologie na Univerzitě vCambridge, J. B. Thompsona nejsou ani tak důležité jednotlivé empirické výstupy, ale jakási schopnost včas rozpoznat společenský dopad nově vznikajících komunikačních ainformačních sítí apřijmout individuální pocit odpovědnosti – avsoučasném globalizovaném světě dokonce iodpovědnosti za lidstvo jako celek aza svět, který lidé společně obývají. „Aprávě tento pocit odpovědnosti,“ tvrdí Thompson, „by mohl alespoň zčásti nastolit nový přístup kpraktickému apřirozenému morálnímu uvažování, které by se vymanilo zantropocentrických ačasoprostorových omezení tradičního pojetí etiky.“ Mohlo by jít ouvažování, které by si dokázalo vybudovat přijatelně soudržný vztah krealitě stále více propojeného světa (Thompson, 2004: 210).

Vknize Média amodernita (2004) zároveň její autor kajícně přiznává, že žádná, byť sebelepší, sociologická analýza není schopna dobrat se širších důsledků, které tato postindustriální doba přináší. Hovoří tak vlastně vduchu Baumanových pesimistických předpovědí (přestože to na některých stránkách knihy popírá) ojakési neviditelné ideologii, která je prakticky nekontrolovatelná, je zabudována do způsobu fungování systému ajeho kulturní reprodukce, jejíž součástí je isvět médií anestále rostoucí mediální průmysl (srov. Bauman, 2008: 16).

Kromě Thompsonova analyticko-syntetického přístupu, který využívá přirozeně icelá řada dalších (neméně významných) mediálních teoretiků[9], je třeba podrobněji zmínit také procesy mediatace společnosti (např. Schulz, 2004) ajiž výše uvedený koncept nastolování agenda setting (McCombs and Shaw, 1977), kde vycházíme zpředpokladu, že masová média mají schopnost formovat postoje, určovat hlavní priority témat apředem stanovují, které otázky jsou vdané době důležité. Často citovaným problémem vodborné literatuře zůstává inadále takzvaná Habermasova teorie ospolečnosti zbavené autonomie, jež neplní své původní poslání. Důvody spatřuje německý filozof asociolog Jürgen Habermas především ve vývoji postmoderních společností, kde organizované zájmy korporací spolu se státním monopolem omezují aktivity veřejné sféry. Veřejnost bývá odsunuta do role pouhých pozorovatelů ajejí schopnost cokoli měnit slábne (Habermas, 2000: 13, 319).

Teorii krize postmoderní společnosti popsala icelá řada dalších autorů (např. Daniel Bell, Ulrich Beck, Marshall McLuhan, William Gibson či Alvin Toffler) – ve všech teoriích hrají masová média důležitou, či přímo primární roli. Habermasovy (apřirozeně ijiné) teorie pak procházely (aneustále procházejí) revizí ipalbou nemilosrdné kritiky. Nejčastěji se polemizuje spojetím vývoje původní buržoazní veřejné sféry, která se jeví jako příliš idealizovaná, potíže bývají sanalýzou praktických amorálních zkušeností, spojetím demokracie či snedostatečnou znalostí moderní mediální komunikace (Habermas se narodil vroce 1929). Diskuse doposud trvá. Nevyústila vžádný uspokojivý závěr iproto, že zatím nedošlo ke shodě týkající se informační role, kterou by měla současná média ve společnosti hrát. Kritici tradičních metod zdůrazňují, že tyto přístupy jsou příliš výrazně zakotveny vkoncepci zdůrazňující individuální přístup (Curran, 1991, in Jirák, Říchová, 2000: 142), anebo příliš lpí na roli veřejnoprávního média. John B.Thompson se kromě jiného problematizuje také pojetí diskurzivní etiky, vyčítá Habermasovi nedostatečný výklad buržoazní veřejné sféry atáže se, proč by principy, jež se kdysi objevovaly vburžoazní veřejné sféře, měly mít význam ipro naši současnost (Thompson, 2004: 207). Jiní autoři se kHabermasovu přístupu stavějí sponěkud větším pochopením, přičemž nejčastěji pochybují otom, zda má smysl snažit se budovat morální apolitickou teorii na principu racionální shody, pokud existuje taková četnost hodnotících avýkladových úhlů pohledu, příznačných pro současnou moderní společnost (srov. Curran, 1991, in Jirák, Říchová, 2000: 142–143).

Pokud bychom se vtomto bodě vrátili kjiž zmíněným definicím veřejné politiky, která se prezentuje jako moderní interdisciplinární obor zahrnující velmi širokou škálu přístupů, měla by vkonečné fázi vracet občany do režimu mediovaného politického diskurzu anedovolit jejich vytlačování zpolitické komunikace. Mohla by se pokusit rovněž ozmíněný princip racionální shody voblasti morální apolitické teorie (viz dále vtextu ohodnocení normativních modelů ve veřejné politice). ZHabermasova návrhu totiž vyplývá, že norma je platná či správná (richtig) nebo že instituce je legitimní jedině za předpokladu, že otakové normě či instituci může otevřeně abez jakýchkoli omezení diskutovat každý, koho se jejich existence dotýká, aže výsledkem takové diskuse bude souhlas všech zúčastněných (Thompson, 2004: 207). Úkol nereálný, míní Thompson, nikoli však nemožný, dodává Curran.

Je zcela jisté, že bychom vsoučasné době našli celou řadu obecně platných norem „ve veřejném zájmu“, okterých vůbec neuvažujeme, jsou nám přirozeně blízké, někdy je dokonce považujeme za jistou vymoženost civilizace nebo za obyčejnou lidskou slušnost, vzájemné lidské pochopení či solidaritu. Souvisí to se stavem demokracie, sduchovní amentální vyspělostí jedinců ahumanistickým přístupem křešení společenských problémů, skulturou dané země isontologickými principy našeho uvažování, jež zahrnují ináš vztah kcelku.

Veřejná politika nabízí podle dostupných definic procesy uplatňování veřejných zájmů zidentifikace (kanály reprezentativní, participativní či přímé demokracie, odborná expertiza), zformulace aprezentace (agenda setting: programy politických stran, vládní prohlášení, role médií), uznání (zákony ajejich uplatnění, konkrétní rozhodnutí vlád – například alokace zdrojů veřejných rozpočtů) arealizace (uplatňované veřejné politiky, činnost veřejné správy) (Potůček et al., 2005: 14). Problémem nicméně zůstává inadále ona „zapeklitá“ definice veřejného zájmu. Sociolog Miroslav Purkrábek[10] ji vnímá jako bitevní pole, vněmž se utkávají individuálně aspolečensky vzniklé veřejné zájmy se zájmy jedince, se zájmy skupinovými ainstitucionálními. Výsledkem těchto střetů by mělo být uznání arealizace alespoň části veřejných zájmů ve standardně fungujícím politickém procesu. Ze závěrů jeho výzkumu (1994–1999) ovšem vyplývá, že vČeské republice stále není státní správa chápána jako běžná služba veřejnosti avýrazně se zde podceňují etické ahodnotové základy společenského života (Potůček et al., 2005: 14).

1.4 Normativní přístup apotřeba ontologie vsociálních vědách

Zatímco současné sociální apolitické vědy se snaží pevně uchopit otěže moci převážně empiricko-analytickými metodami, jejich přínos pro praktickou politiku, demokracii adanou společnost je takřka nulový. Slovy vúvodu zmíněného Erica Voegelina ztratily politické vědy vědomí principů azotavují se ze zničení pozitivismem (Voegelin, 2000: 9). Svět uměle vytvořených proměnných roste abobtná apouhá analýza, byť empirická, už dávno nestačí. Akademická pracoviště, jež by měla dávat jasné impulzy společnosti, být hlavním nezávislým poradním orgánem ve věcech řízení, být ve svém konání „vždy okrok napřed“, neplní dostatečně své primární poslání (stejně jako již zmíněná Habermasova veřejná sféra) avzdělání avýzkum se stávají pouze další nudnou položkou zekonomické oblasti „má dáti–dal“. To vše zahlceno (od sklepa až po půdu) hromaděním dalších adalších sponzorovaných výzkumných projektů, jež rostou úměrně s„vývojem“ ekonomiky, srozvojem předepsané metodologie asofistikovaného softwarového inženýrství, které je zpravidla součástí takřka nekontrolovatelné moci ekonomické avládní.

Německo-americký politický filozof Eric Voegelin ve své studii Die neue Wissenschaft der Politik (1959) – Nová věda opolitice, vČechách vydána až vroce 2000 – uvádí, že politické vědy pouze hromadí další adalší irelevantní poznávání avědomě potlačují morální aspekty praktické politiky. Píše onebývalém rozvoji přírodních věd, které spolu sdalšími činiteli nesou zodpovědnost za rozšíření domněnky, že metody používané vmatematizujících vědách ovnějším světě jsou nadány nějakou zvláštní ctností, aže tudíž ostatní vědy dosáhnou srovnatelného úspěchu pouze tehdy, budou-li následovat tohoto příkladu apřijmou-li jejich metody za svůj vzor (Voegelin, 2000: 9–10). To vše považuje do jisté míry za „běžný omyl života“, nebezpečí však cítí vokamžiku, kdy se metody přírodních věd stanou hlavním kritériem pro vědeckou relevanci obecně, kdy se zkoumání považuje za vědecké pouze tehdy, používá-li výzkumník metod přírodních věd, adalší problémy vyjádřené jinými prostředky jsou podle těchto metod problémy iluzorní. Oblasti bytí, které modelovými metodami zkoumat nelze, jsou potom irelevantní nebo, což je krajní případ, vůbec neexistují (Voegelin 200: 10). Dobrý empiricko-analytický přístup ovšem neoznačuje za principiálně chybný apoukazuje na jeho základy uPlatona aAristotela, zejména vjejich klasifikaci politických zřízení.

Možná bychom mohli na základě těchto závěrů společně sEricem Voegelinem konstatovat, že bez návratu kplatonsko-aristotelské epistémé není možné obnovení současné politické vědy, ba ani současné politiky, veřejnosti či samotné akademické sféry. Nicméně nepředbíhejme…

Kpodobným závěrům, přestože smnohými voegelinovskými argumenty nesouhlasí (nebo je opomíjí), dospívá také profesor vídeňské univerzity Konrad Paul Liessmann. Proslavil se zejména knihou Theorie der Unibildung. Die Irrtümer der Wissensgesellschaft (2006), která vyšla vČechách odva roky později pod názvem Teorie nevzdělanosti– omyly společnosti vědění (2008, dotisk 2010). Liessmann se vní kromě jiného zmiňuje otakzvané moderní vzdělanostní společnosti, která už dávno rezignovala na skutečné vědění astala se společností, jež ve jménu domnělé efektivity, oslněna představou, že vše může podřídit kontrole ekonomického pohledu, důkladně osekala veškerou svobodu myšlení atím se připravila omožnost rozpoznat iluzi jako iluzi. Upsala se nevzdělanosti, ať už ve svých databázích shromáždila jakoukoliv sumu vědění. Zcela rezignovala na individuální ambice dokázat, že domnělé jistoty doby jsou iluzorní, což bylo dříve jednou zhlavních podstat klasického vzdělávání (Liessmann, 2010: 119). Autor zde vědomě navazuje na Adornovu Teorii polovzdělanosti (1959)[11], poukazuje společně sním na úskalí expanze masových médií akonstatuje, že to, co se mělo stát výrazem duchovního obsahu vzdělávání, se stává vnější, zvěcnělou informační částicí, která je-li povrchně osvojena, může jen těžko vznášet nějaký sociální nárok. Moderní masová média strukturálně podporují určitou formu nevzdělanosti, která se tímto stává univerzální (Liessmann, 2010: 10).

To je ovšem pouze část kritických textů tohoto rakouského autora[12], který je často napadán vědeckou obcí za politickou iakademickou nekorektnost, za popularizační (až skandalizační) přístup, jenž se velmi dobře prodává. Je totiž také neúnavným kritikem současných reforem Evropské unie ve vzdělávání avědě adovolí si čas od času nějaký ten „nemístný“ sarkasmus. Určitě stojí za to přesně ocitovat jeden zmnoha jeho názorů, který vyvolal uakademické obce ipolitiků tolik emocí arozhořčení: „Reformy nikdy neuváznou na mělčině, nejúspěšnější jsou právě tehdy, pokud způsobí chaos, na nějž si všichni stěžují. Přestože hlavním smyslem všech reforem je, aby se stávající právní poměry rozpadly, staromódní smlouvy nahradily moderními dohodami azveřejnoprávních institucí, byť by fungovaly sebelépe, se stala hřiště pro zájmové skupiny, agentury, kliky ainvestory. Za rétorikou reforem už jasně prosvítá jejich skutečný smysl: privatizace veřejného vlastnictví, proměna záležitostí veřejného zájmu na soukromý zájem. Res publica je pro reformátory nejlépe zajištěna, když se zní stane res privata. Aniž by to bylo vždy tak jasně formulováno jako vBajce ovčelách od Bernarda Mandevilla[13], je to výraz ducha doby posedlého reformami očekávání, že pronásledování soukromých neřestí neviditelnou rukou trhu vždy vyústí ve veřejnou ctnost. Reformní nadšení tak ne vždy, ale občas podceňuje neřesti avelmi rádo přeceňuje samospasitelnost trhu.“ (Liessmann, 2010: 117).

Ať už si ke jménu Konrad Paul Liessmann dosadíme jakékoli znaménko, lze říci, že nás poměrně spolehlivě vrací kjiž zmíněné habermasovské teorii veřejné sféry. Společná je tu snaha ozachování klasického poslání univerzity jakožto nedílné součásti veřejného prostoru, posilující autonomní myšlení ažití mravního subjektu (Liessmann, 2010: 87). Profesor Liessmann má zřejmě upřímnou snahu zabránit tomu, aby se vzdělání stalo pouze nástrojem trhu abylo posuzováno čistě podle ekonomických kritérií. Termín vzdělanostní společnost bude (podle jeho slov) inadále prázdný, pokud bude docházet kdeformacím humanitních věd, které jsou vnovém pojetí vědění považovány za jakýsi nepodstatný apendix, jenž se buď přizpůsobí diktátu norem přírodních věd, nebo zcela zanikne jako neperspektivní azbytečný obor (Liessmann, 2010: 87; srov. Voegelin, 2000: 14).

Přestože bývá Umberto Eco kbudoucnosti vzdělání převážně poměrně skeptický, neztrácí vždy vzávěru vzácné avelmi potřebné optimistické přesvědčení, že studenti přicházejí do poslucháren, protože si uvědomují, že se tam diskutuje oněčem, co se do médií ještě nedostalo. Apokud se to tam dostane, univerzity už budou diskutovat oněčem jiném. Neopomíjí ani aspekty klasické akademické diskuse apřirozené potřeby setkávání vdigitálním věku.

12 Za zmínku stojí zcela jistě kniha filozoficko-politických esejů Hodnota člověka (2010), vydaná nadací Dagmar aVáclav Havlových VIZE 97.

Table of Contents

Předmluva

1. Veřejná politika a média – úvod do problematiky

1.1 Veřejná politika jako perspektivní obor

1.2 Média a jejich úloha ve veřejné politice

1.3 Některé metody, výzkumy a pracovní hypotézy

1.4 Normativní přístup a potřeba ontologie v sociálních vědách