Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Jana Heřmanová, Mgr. et Mgr. Marek Vácha, Ph.D., Mgr. Hana Svobodová, PhDr. Marie Zvoníčková, Mgr. Jan Slovák

Etika v ošetřovatelské praxi

Kolektiv autorů:
Mgr. Jana Heřmanová – Ústav ošetřovatelství, 3. lékařská fakulta UK, Praha
Mgr. et Mgr. Marek Vácha, Ph.D. – Ústav etiky, 3. lékařská fakulta UK, Praha
Mgr. Hana Svobodová – Ústav ošetřovatelství, 3. lékařská fakulta UK, Praha
PhDr. Marie Zvoníčková – Ústav ošetřovatelství, 3. lékařská fakulta UK, Praha
Mgr. Jan Slovák – Střední zdravotnická škola a Vyšší odborná škola zdravotnická, Zlín

Recenze:
Doc. PhDr. Martin Hemelík, CSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012 Cover Photo © allphoto, 2012

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4976. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Moravcová
Sazba a zlom Jana Řeháková, DiS.
Počet stran 200
1. vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Publikace vychází s finanční podporou IGA MZ ČR NS 9968-2-2008 219088 Zdravotnická etika v kontextu poskytování ošetřovatelské péče.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3469-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8336-9 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8337-6 ve formátu EPUB

Poděkování

Předkládaná publikace by nevznikla bez pomoci sester, které nám poskytly příběhy svých pacientů i příběhy své, studentů prezenční i kombinované formy oboru ošetřovatelství 3. lékařské fakulty UK v Praze, i sester, které kriticky přečetly kapitoly v poslední části knihy. Za spolupráci při získávání podkladů děkujeme Mgr. Lence Kroupové (Západočeská univerzita v Plzni), Mgr. Miluši Kulhavé (1. lékařská fakulta UK v Praze) a Mgr. Anně Krátké, PhD. (Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně). Poděkování patří rovněž doc. PhDr. Martinu Hemelíkovi, CSc., který se laskavě ujal odborného posouzení rukopisu. V neposlední řadě pak děkujeme našim kolegyním a spolupracovníkům z Ústavu ošetřovatelství a Ústavu etiky 3. lékařské fakulty UK v Praze, jakož i našim blízkým za trpělivost a podporu, kterou nám v průběhu práce poskytovali.

Předmluva

Odborné publikace i populárně naučné texty často začínají mottem, které uvozuje „patřičnou” náladu a připraví čtenáře na to, jaký bude charakter textu nebo knihy, kterou drží v ruce. Výňatek z teorie „dobré sestry” od Marty Staňkové takovou roli plní poměrně dobře: „Před nástupem do služby se podívejte do zrcadla a po službě si položte otázku: Vypadám a chovala jsem se tak, že kdybych byla pacientem, měla bych k této sestře důvěru?“1

I když předkládaná publikace nepojednává o tom, jak se sestry mají oblékat a jak je jejich profesionální vzhled důležitý nejen pro získání důvěry pacientů, ale i udržení vysoké prestiže ošetřovatelské profese, Marta Staňková v uvedené větě vyjádřila základ vztahu mezi sestrou a pacientem. Vztahu, který je základním východiskem etiky ošetřovatelské praxe. Vztah sestry k nemocnému definuje i roli sester a jejich přínos k udržení zdraví, navrácení zdraví či pokojné smrti. Neschopnost sester tento vztah uspokojivě naplňovat s sebou nese etické problémy péče.

Podnětem ke zpracování publikace byl nedostatek kazuistik z českého prostředí ošetřovatelské péče, které by bylo možné využít při výuce etiky k výkladu základních etických teorií a principů, jež byly tradičně předmětem výuky etiky u zdravotnických oborů. Podařilo se nám získat několik příkladů praxe o konkrétního pacienta, které jsou v knize zapracovány. Více než konkrétní kazuistiky nám však sestry poskytly pohled na to, co v současné době vnímají jako etické problémy.

Sestry, které jsme při přípravě předkládané publikace oslovili, nemluvily v souvislosti s etickými problémy o obecných principech a pravidlech chování, ale o nedostatku času, který jim brání poskytovat kvalitní péči, o nedostatečném technickém a personálním vybavení. Nejvíce však poukazovaly na složité vztahy v rámci zdravotnického týmu i mezi zdravotníky a pacienty navzájem. Přestože dnes sestry získávají vysokoškolské vzdělání, jsou stále považovány za praktické vykonavatelky rozhodnutí někoho jiného a ne za samostatně pracující odborníky, kteří by se měli partnersky vyjadřovat k rozhodování a plánování péče o nemocné a podílet se na dosažení stanovených cílů léčby a péče. Příkladem může být

otázka léčby bolesti či nasazení nebo vysazení léčby u chronicky a terminálně nemocných, se kterými sestry tráví mnoho času, a mají tak možnost poznat utrpení a hodnotové preference pacientů i jejich blízkých. Téma, které je společné uvedeným problémům a které zřetelně zaznívalo jak v písemných, tak v ústních výpovědích, je nedostatečná či nevhodná komunikace.

Kniha postihuje teorii i praxi. Kapitola 1 je věnována základním pojmům a teoriím etiky, které je důležité znát, pokud chceme rozumět tomu, o čem v etice ošetřovatelské praxe mluvíme. Kapitoly 2 až 5 jsou věnovány teoretickým východiskům etiky v ošetřovatelství. Témata etiky ctností a odpovědnosti, důstojnosti a otázky bolesti a utrpení vyplynula z analýzy ústních i písemných výpovědí sester. Zároveň jsme se inspirovali zahraniční literaturou, která je v oblasti etiky v ošetřovatelství bohatým zdrojem námětů a poznatků. V kapitolách 6 až 9 jsme se snažili postihnout problémy, s nimiž se setkávají sestry v praxi. Zmíněné problémy jsme uspořádali do kapitol, které souvisejí s etickými otázkami počátku života, problematikou péče o nemocné dítě, péče o pacienta na oddělení intenzivní péče a etickými problémy péče na konci života. Není náhodou, že právě poslední kapitola je nejdelší. Problémy péče o umírající pacienty totiž sestry ve svých seminárních pracích zmiňovaly nejčastěji a vnímaly je jako nejpalčivější.

Kniha nebyla koncipována jako základní učebnice a nepojednává o „všech“ tématech, která jsou obvykle obsahem předmětu lékařská etika či etika v ošetřovatelství. Věříme však, že sestry, které a kteří budou knihu číst (čeština dosud nevyřešila problém s ženským a mužským rodem v tradičně ženských povoláních), si v ní svá témata najdou. Doufáme, že kromě získání nových vědomostí jim kniha pomůže lépe se orientovat v etické problematice zvoleného povolání.

Všichni se chceme na konci služby podívat do zrcadla a říci si: „Ano, této sestře bych určitě důvěřovala … jako pacient, jako kolegyně/kolega, jako lékař…“

za autorský kolektiv Jana Heřmanová

Velké Přílepy, červen 2012

1 ŠKUBOVÁ, J., CHVÁTALOVÁ, H.: Sestra: O životní cestě ženy, která dala svému povolání nový smysl, Národní centrum ošetřovatelství a nelékařských zdravotnických oborů v Brně, Brno 2004, str. 54–55.

1 Základní etické pojmy ateorie

Národy vprůběhu dějin nepřežívají silou svého bohatství, ale silou pramenící zpomoci svým nejchudším členům. Národy nepřežívají díky své moci, nýbrž díky péči, nabídnuté slabým anemocným. Civilizace se stává nezranitelnou pouze tehdy, když se stará osvé zraněné.

Jonathan Sacks

1.1 Úvodní myšlenky

V rámci studia biologie alékařství se obvykle pohybujeme vrámci přírodních věd, kde se zabýváme jasně stanovenými fakty, například:

– mezi kosti ruky patří humerus, radius aulna,

– neurohypofýza uchovává avylučuje dva hormony, které jsou tvořeny neurosekrečními buňkami hypotalamu: oxytocin aantidiuretický hormon (ADH, zvaný vazopresin).

V případě zkoušení studentů je relativně jednoduché vytvořit příslušné testové otázky. Vnašem případě by tyto otázky mohly znít „Které hlavní kosti například patří mezi kosti ruky?“, případně „Které dva hormony vylučuje neurohypofýza?“

Na každou ztěchto otázek existuje jednoznačná, snadno klasifikovatelná odpověď1 atuto odpověď je třeba znát zpaměti, nelze ji logicky vyvodit. Odpověď je tedy třeba předem nastudovat. Vrámci předmětu ošetřovatelská etika jsme ovšem konfrontováni svýrazně obtížnějšími typy otázek, jako jsou tyto:

– Co mám dělat, pokud přijde přímý nadřízený či lékař zvedlejší ordinace do práce pod vlivem návykových látek aje určité či reálné nebezpečí, že svým jednáním může poškodit pacienta?

– Je přijatelné přijmout od pacienta po zdařilé operaci či koupeli na lůžku dárek? Aco před výkonem operace, před poskytnutím péče?

– Byla výstava „Bodies“, která se konala vPraze av Brně, eticky neutrální nebo eticky zavrženíhodná? Alze vůbec nějak definovat, co vnímáme jako „eticky přijatelné“?

Na tyto amnohé podobné otázky již málokdy existuje jednoznačná odpověď, na které by se všichni shodli. Různé etické názorové systémy budou dávat odlišné odpovědi, jinak bude na věc nahlížet utilitarismus se svým důrazem na následky daného jednání, zcela jinak deontologie Immanuela Kanta sdůrazem na jednání samotné aještě jinak aristotelská etika ctností sdůrazem na jednajícího. Odpovědi také většinou nelze nějak dopředu nastudovat, vněkterých případech bude velmi záležet na kontextu celé situace, na zkušenostech, na správném odhadu situace apodobně.

Názorový střet by mohl vypadat následovně:

Na oddělení hematoonkologie je přijat 27letý lyžař se zlomenou nohou. Mladík je psychicky stabilní, své zranění vnímá jako běžný sportovní úraz. Lékaři ovšem vidí jeho stav podstatně vážněji. Jedná se otzv. patologickou zlomeninu, která je neadekvátní působící síle, příčinou je rakovina kostí aprognóza se jeví velmi infaustní. Zdá se, že se jedná oterminální diagnózu. Co pacientovi říct?

Nyní můžeme uvést celou řadu přístupů, sněkterými argumenty bychom se pravděpodobně ztotožnili, vůči jiným se vyhradíme:

1. Pravdu bychom vtomto případě určitě říkat neměli aje potřeba použít tzv. milosrdnou lež: je reálná šance, že pokud řekneme pravdu, pacient se psychicky zhroutí, není možno vyloučit pokus osebevraždu anástup těžkých depresí. Pacientovi opravdu nikterak nepomůžeme, když jej uvedeme do reality, ba právě naopak. Jeho psychickou pohodu výrazně zhoršíme, to vše zvíceméně sobeckých důvodů našeho čistého svědomí. Pravda alež jsou slova, nic víc, anám by především mělo ležet na srdci fyzické ipsychické blaho pacienta. Pravdu alež mohu použít, jak se zrovna hodí aje to účel, který světí prostředky. Konec konců, dobro azlo, pravda alež jsou jen konstrukty lidské mysli, člověk jen jedná, jediné, co je důležité, je všemi prostředky zmírnit utrpení pacienta. Následky jsou důležité, nikoli jednání samo osobě. Pokud pacientovi pomůže lež, není žádný důvod, proč bychom neměli lež použít, vždyť pacient pravděpodobně záhy zemře vkaždém případě anechť tedy zemře bez zbytečných depresí aza našeho stálého chlácholení, že se vlastně onic vážného nejedná. Tento přístup by odpovídal utilitaristické etice.

2. Nebo naopak, pravdu bychom vtomto, jakož ive všech jiných případech rozhodně říci měli, ato plnou pravdu ahned. Lhaním pacientovi bychom poškozovali vztah lékař – pacient abylo by jen vítané, kdyby měli všichni čeští pacienti ve všech nemocnicích vzemi jistotu, že lékař jim řekne hned abez obalu čistou aplnou pravdu se všemi lékařskými podrobnostmi. Obecně pravdu musíme říkat, neboť pravda je dobrá anesmíme lhát, neboť lež je zlá. Jednání je důležité, nikoli následky. Pravda alež nejsou jen slova, se kterými mohu žonglovat jako skejklířskými míčky, jak se kdy hodí, nýbrž pravdou vyjadřují základní nastavení člověka, důvěryhodnost lékaře, důvěryhodnost lidské osoby. Takto by situaci pravděpodobně řešila Kantova deontologie.

3. Nebo ještě jinak: Etický kodex České lékařské komory říká vparagrafu 3, článku 5:

„… zadržení informací onepříznivé diagnóze nebo prognóze je možné individuálně vzájmu nemocného dle úvahy asvědomí lékaře. Vtěchto případech by měl lékař, pokud nemocný neurčí jinak, informovat rodinné příslušníky pacienta, nebo osoby jemu blízké.“2

Tedy pacientovi nesmíme vžádném případě lhát, je ovšem možno mu část pravdy zatajit acelou pravdu dle úvahy asvědomí lékaře říct rodinným příslušníkům. Vše tedy řekneme pacientovým rodičům amanželce, apacientovi sdělíme jen několik sice pravdivých, ale dílčích informací apředevším se vyhneme slovu „rakovina“. Co ale nastane vpřípadě, až se za několik desítek let dostanou příbuzní posléze sami do role pacienta adíky této zkušenosti apriori nebudou lékaři věřit, ať už řekne cokoli, etický kodex ČLK neřeší.

4. Anebo na závěr: Pacientovi nikdy nesmíme lhát aříct pravdu je povinností lékaře, ovšem důležité bude jakou pravdu, kolik zní, kdy apřed kým. Sdělování pravdy je velkým komunikačním uměním. Některým pacientům stačí vědomí, že lékař považuje jejich stav za velmi vážný, jiní chtějí slyšet všechny molekulárně biologické detaily. Jiní při slově „rakovina“ přestanou vnímat adále nejsou schopni poslouchat. Takovýmto pacientům bude třeba dávkovat pravdu opakovaně apo troškách. Vždy musí být čas na dotazy. Pravdu sdělujeme vždy ráno nebo dopoledne, nikdy ne pozdě večer, nikdy ne ve stoje na chodbě auž vůbec ne mobilním telefonem.

S výjimkou posledního případu bychom zřejmě všem uvedeným postojům mohli určité momenty vytknout, ovšem na některých bychom mohli nalézt mnoho kladných rysů.

A co příklad výstavy „Bodies“? Byla jednoznačně dobrá, neboť probouzí zájem veřejnosti oanatomii lidského těla, jeho komplikovanou strukturu asofistikovanou stavbu. Výstava se těšila širokému zájmu veřejnosti aje jistě dobře, když se co nejširší okruh lidí může seznámit sněčím tak důmyslným, jako je sofistikovaná architektura lidského těla. Anebo jinak. Výstava byla eticky naprosto zavrženíhodná, neboť vystavené „exponáty“ byli kdysi živí lidé, kteří navíc sposmrtným vystavováním svých těl nikdy nedali informovaný souhlas (alespoň vpřípade provozovatelů některých zmnoha výstav probíhajících nyní vEvropě). Vystavené „exponáty“ jsou sice již několik desítek let zesnulí lidé, které již nelze dnes identifikovat, to ale nic nemění na faktu, že se jedná oosoby principiálně stejné, jako jsme my. Na výstavě tedy spíše jde onaši nekrofilní fascinaci smrtí, kdy nás na prohlídku vůbec nelákají anatomické detaily svalů, nýbrž představa, že tito lidí byli kdysi živí, kdysi dýchali, žili, milovali anenáviděli tak, jako my. Kdyby se na výstavě prezentovaly místo lidí knerozeznání podobné modely zumělé hmoty aplastových trubiček, nikdo by na ni nepřišel. Nejedná se tedy onáš zájem ostavbu lidského těla, nýbrž onaši až patologickou fascinaci smrtí. Jsme civilizace, která na jedné straně téma smrti tabuizuje, vmédiích se oní seriózně píše jen velmi zřídka, ana straně druhé jsme smrtí fascinováni, smrt například vídáme každý večer na televizní obrazovce ve stovkách stylizovaných podob. Problém smrti, vytěsněný přes den dveřmi, se nám tak pozdě vnoci vrací oknem.

Vyučující lékařské etiky aošetřovatelství je tak vmnohem komplikovanější pozici než jeho kolega anatom či fyziolog. Na jeho přednáškách se ani tak nejedná oto, aby „ten, který ví, učil ty, kteří nevědí“, vyučující etiky není zvěstovatelem konečné pravdy ana rozdíl od vyučujících přírodovědných předmětů není v„God-like position“ (není vpozici Boží či na místě Boha, aby zvěstoval konečnou pravdu). Jeho úkol je podstatně složitější. Na rozdíl od svých kolegů není etik nutně „ten, který ví“ akterý bude znalosti kontrolovat vkolokviu. Vyučující není „opinion-maker“ (ten, který vytváří mínění), spíš klade otázky, má být spíše katalyzátorem anesnaží se nutně přesvědčit posluchače osvých názorech. Jeho úkolem je na úvod shrnout, co se oproblému ví apak se pokusit moderovat diskusi.

Otázky, které pokládá studentům, mohou vypadat například takto: Máme zásady pro své jednání brát zhlasu svědomí? Nebo je nutno je odůvodňovat přísně racionálními argumenty? Nebo stačí jen zachovávat zákony dané státem? Akdyž posuzujeme určité jednání, záleží na úmyslech jednajícího (jeho „dobré vůli“)? Nebo na následcích, které má jednání pro všechny, jichž se týká? Nebo spíše na osobě jednajícího?

Nejprve se tedy podíváme na obecný postup při řešení bioetického problému, ať sdělování pravdy terminálně nemocnému nebo na jakýkoliv jiný, tak, jak jej svyužitím mnoha zdrojů česky psané izahraniční literatury praktikujeme vseminářích zošetřovatelské etiky. Tento postup je ostatně možno použít vkonfrontaci sjakýmkoli obecným problémem, který přinese životní situace.

1.2 Etický problém apostup při jeho řešení

Při setkání sjakýmkoli etickým dilematem stojí za to se naučit postupovat vnásledujících třech krocích. Nejprve si ujasnit, oč se vlastně přesně technicky jedná. Následně zkusíme na základě těchto detailních „technických“ znalostí shromáždit všechny možné argumenty pro avšechny možné argumenty proti. Jsou-li kdispozici, je možno se inspirovat texty filosofů minulých staletí či názory různých náboženských systémů – buď proto, abychom se jimi nechali inspirovat, nebo naopak proto, abychom se vůči nim vymezili. Nakonec se pokusíme oformulování vlastního stanoviska, které ovšem bude dobře argumentačně zajištěné.

1.2.1 Popis problému na molekulární nebo biologické rovině

V prvním bodě zkusíme popsat problém na biologické, lékařské či sociologické rovině, zjistit, oč se vlastně přesně jedná. Jakkoli banálně tato věta může znít, má mimořádnou důležitost. Ikdyž je možno se vdenním tisku dočíst například oeutanázii, pro správné apřesné řešení etických otázek spojených seutanázií je třeba detailně znát, jak vlastně eutanázii definovat, co se vlastně přesně děje včasovém úseku mezi první opatrně vyslovenou žádostí pacienta oeutanázii ajeho reálnou smrtí. Je jedna eutanázie, nebo je více typů eutanázie?

A vpřípadě asistované reprodukce, co se vlastně přesně děje od prvního dialogu mezi partnery apozvolného uvědomování si neschopnosti počít dítě přirozeným způsobem, přes celou proceduru až po porod?

Je rysem moderní doby, že některé etické problémy (týkající se např. terapeutického klonování) vyžadují po eticích tak hluboký ponor do problematiky, že se člověku sklasickým filosofickým vzděláním stává problém příliš vzdáleným ao tom, „co se má dělat“, pak rozhodují sami vykonávající molekulární genetici, jejichž rozhodování mohou ovlivňovat různé střety zájmů, pracovní pozice atd.

V debatě oetických otázkách spojených například sasistovanou reprodukcí je tedy třeba velmi přesně vědět, co to asistovaná reprodukce je, jak přesně se provádí, co je to preimplantační diagnostika, co se rozumí pojmem „nadpočetná embrya“, co je to redukce těhotenství apodobně. Anezapomeňme: Dobrá etika začíná sdobrými fakty!

Jindy se vtomto prvním kroku zaměříme na popis situace na daném pracovišti, např. na to, jak funguje komunikace mezi sestrami, jaké jsou vztahy mezi sestrami alékaři, jakým způsobem je pacientům sdělována diagnóza nebo jak probíhá komunikace mezi sestrami apacienty.

1.2.2 Deskriptivní etika

Deskripce znamená popis av rámci deskriptivní etiky hovoříme orozkrytí problému asnaze opopis či vyjmenování etických postojů zrůzných úhlů pohledu. Vtomto druhém bodu se zkusíme nejprve zeptat, zda již onašem problému neexistují odkazy vliteratuře, zda nebyl řešen vminulých desetiletích či staletích. Na mnohé etické otázky se již od dob nejstarších řeckých filosofů hledaly odpovědi abyly od dob Aristotelovy Etiky Nikomachovy až do současnosti mnoha filosofy opakovaně ado detailu promýšleny – krádež, vraždu nevinného, trest smrti, pojem spravedlivé války apodobně již promýšlely nejlepší mozky minulých dob abylo by neuvážené, kdybychom se snázory minulých tisíciletí přinejmenším neseznámili. Podobně je užitečné být obeznámen, ať už pro inspiraci nebo pro vymezení se, se stanovisky různých náboženských systémů, vEvropě nejspíše především judaismu ajeho mladší větve křesťanství.

S jinými otázkami jsme nikdy dříve nebyli konfrontováni anemůžeme se opřít o„moudrost předků“ – což se týče například situace embrya zastaveného ve vývoji vtekutém dusíku (je toto embryo „něco“ nebo „někdo“?) nebo etických otázek plynoucích znasekvenování lidského genomu (hrozí nám přízrak novodobé eugeniky?). Zde nám žádní filosofové minulosti přímou radu nedají. Jsme totiž první generace, která je sdaným problémem konfrontována.

Nyní tedy zkusíme shromáždit všechny možné argumenty pro avšechny možné argumenty proti. Zkusíme přihlédnout ke kontextu celé situace apředstavit si všechny možné způsoby řešení sjejich výhodami inevýhodami.

1.2.3 Normativní etika

Normativní etika je nejdůležitějším bodem. Snahou normativní etiky je identifikace hodnot, tedy co si myslím já aproč. Je zde tedy snaha ovlastní stanovisko, ovšem argumentačně dobře pojištěné. Zrůzných stanovisek deskriptivní etiky se pak snažíme identifikovat ta, která lze racionálně obhájit, svědomím, že ijiní inteligentní lidé pohlížejí občas na tentýž problém odlišně. Stojí za to si uvědomit, že je rozdíl, zda relativizuji svůj absolutní nárok na držení pravdy, nebo pravdu samotnou. Na cestu etického rozvažování má smysl se vydat pouze tehdy, pokud se shodneme, že existuje cíl, pokud se shodneme na tom, že některé způsoby jednání jsou lepší než jiné.

1.3 Vztah mezi přírodními vědami aetikou: co je aco by mělo být

Přírodní vědy zkoumají, co jest. Zpozorování aexperimentů se snaží odvodit hypotézy az hypotéz teorie. Na rozdíl od přírodních věd etika zkoumá nejen, co jest, nýbrž především co by mělo být, jaké jednání je to správné. Přírodní vědy zde etice příliš nepomohou, neboť je logicky nemožné odvozovat normativní závěry od výpovědí deskriptivních. Slovy skotského filosofa Davida Huma „jest“ neznamená „mělo by“ (v angličtině „is“ neznamená „ought“).

Z toho, co je, nelze činit závěry otom, co má být, zdeklarativních vět nelze odvozovat věty preskriptivní, zfaktů nelze vyvozovat hodnoty, zpřírodních věd se nelze dostat ketice. Přírodní vědy nám tedy nepomohou při hledání správného jednání. Newtonova teorie gravitace ani Einsteinova teorie relativity nejsou morálně ani dobré ani špatné, jsou to teorie, které se nějak snaží světším či menším úspěchem popsat chování přírody, nic víc. Příroda venku za oknem funguje bez morálního znaménka, věci se vní dějí agravitace, chemické reakce, fotosyntéza nebo ičetné případy parazitismů či recipročních altruismů vživočišné říši nejsou morálně ani dobré ani špatné, je možno jen říci, že jsou. Vtomto smyslu je jedině člověk díky své svobodě aschopnosti nahlédnout situaci zpozice ostatních účastníků schopen etického nebo neetického jednání. Proto mluvíme otom, že pouze člověk je propuštěnec přírody, že je vyvázán ze svého okolí či že příroda není ani tak naše matka, jako spíše poloviční matka, macecha („stepmother“). Jedině člověk může jednat ještě ijinak anést za své jednání odpovědnost, rozhodnout se pro dobro nebo pro zlo, právě proto, že jsme oni propuštěnci přírody. Podle Immanuela Kanta existují dva světy: říše nutnosti, kde vládnou přírodní zákony, a říše svobody, kde se rozhodujeme avedeme své životy. Vtéto perspektivě by tedy říše nutnosti byla doménou přírodních věd, zatímco říše svobody by byla doménou etiky.

1.4 Etika, morálka, mrav

Termín „etika“ pochází od Aristotela (384–322 př. Kr.), který vlidské činnosti rozlišuje 1. činnost teoretickou (poznání), dále 2. činnost tvořivou (zhotovování). Tvořivá činnost nemá cíl sama vsobě, ale vtom, co vytváří. Cílem práce je produkt, dům nebo umělecké dílo. Není zde důležitá cesta, nýbrž finální výrobek. Akonečně 3. činnost praktickou (jednání).

V praktické činnosti je cílem samo jednání: např. pomoc nemocnému je hodnota sama osobě. Etika je tedy uměním žít, je to nejpraktičtější anejdůležitější ze všech lidských činností. Atoto umění nám není dáno, je třeba se mu učit. Tato myšlenka bude později rozpracována: podobně jako se houslista musí dlouze učit umění hry na housle, musíme se imy učit umění žít. Toto umění nám není dáno, není vnaší přirozenosti, avšak není ani proti ní. Isprávné prožívání života je tedy určitý druh umění, kterému se musíme učit podobně, jako se svému umění učí houslový virtuóz. Nebo ještě jinak: pokud bychom život člověka přirovnali kvelkému bílému malířskému plátnu, každé slovo, které proneseme, každý čin, který vykonáme, je tahem štětce na tomto plátně. Vživotě pak jde oto, aby vokamžiku naší smrti byl výsledný obraz co nejkrásnější. Na rozdíl od tvořivé činnosti, kde se jedná až ohotový výrobek, je vetice právě jednání, které je důležité.

Arno Anzenbacher3 etiku, morálku amrav definuje takto:

Ethos = ethos = slovo prý původně označovalo místo pastvy zvířat nebo stáj, rovněž způsob chování zvířat (odtud inauka ochování zvířat, etologie). Přeneseně se jedná omísto bydlení avšechny obyčeje vrámci společného bydlení. Etika tedy zkoumá způsob jednání, myšlení. Etika zkoumá, co je to svědomí, svoboda, zda existuje jen jedna etika, atd. Etika je tedy studium morality svyužitím nástrojů ametodologie filosofie. Stejný slovní základ má ivěda etologie, nauka ochování zvířat, rozpracovaná vprvní půli 20. století Konradem Lorenzem aNiko Tinbergenem. Etologie zkoumá například, jak spolu zvířata komunikují, jak si obhajují teritoria, či jak si určují hierarchii vtlupách.

Mos znamenalo původně vůle, ato zejména vůle určená bohy nebo panovníky; tradiční předpisy azákony aobyčeje (mores). Především ale označuje vůli člověku uloženou předpisy azákony či bohy. Biblické desatero je tedy souborem morálních pravidel. Podobně výzva zakazující například kouření vareálu nemocnice je morálním imperativem, nikoli etickým. Anglosasové by nám řekli, že zatímco etika je „matter of knowing“ (záležitost poznání), morálka je „matter of doing“ (záležitost konání). Slovo „morální“ přitom bývá spojováno spojmy jako „dobrý“ nebo „správný“, naopak „nemorální“ obsahuje konotace „špatný“ či „zlý“.

Mrav – nrav pochází zruského nraviťsja, líbit se. Mrav je tedy to, co se líbí, co je vhodné, co daná společnost ještě považuje za akceptovatelné. Můžeme dokonce hovořit io určitém „mravním klimatu“, oprostředí idejí, myšlenek, ve kterém žijeme otom, co je přijatelné, odpustitelné, tolerovatelné atp. Vážné iméně vážné příklady zhistorie jsou nabíledni. Společné soužití dvou osob opačného pohlaví bez oddacího listu bylo kdysi považováno za nemravné, dnes je již společností široce akceptováno. Zroku 1931 je například znám slav-

ný „Kubátův zákon“, zakazující během vlny právě se rozvíjejícího trampského hnutí první republiky „společné táboření osob různého pohlaví vpřírodě ive stanech“4 bez oddacího listu. Naopak velmi závažné bylo mravní klima národního socialismu vNěmecku třicátých let 20. století, všeprostupující antisemitismus, který se posléze projevil diskriminačními Norimberskými zákony vroce 1935, proti kterým téměř nikdo neprotestoval. Můžeme rovněž vzpomenout názory na instituci manželství ve starověku, v19. století adnes, názory na eutanázii ve starém Řecku adnes. Podobně se mění názory na homosexualitu ve starém Řecku, v19. století (např. vAnglii byla od roku 1885 ilegální amimo jiné vedla kodsouzení Oscara Wilda do vězení) adnes.

Je třeba říci, že vsoučasnosti dochází kurčitému zúžení pojmu „etické jednání“. Jak jsme viděli uAristotela, vantice se jedná oformaci životního postoje člověka, celého jeho charakteru. Pozdější vývoj bude silně redukcionistický. Jak uvidíme dále, současná etika se již neptá, jaký by člověk měl být, nýbrž jak by člověk měl jednat.

Immanuel Kant nazývá etiku vědou ozákonech svobody:

„Veškeré rozumové poznání je buď materiální, aposuzuje se jím nějaký objekt; nebo formální, azabývá se pouze samotnou formou rozvažování a rozumu iobecnými pravidly myšlení vůbec bez zřetele na rozličnost objektů. Formální filosofie se nazývá logikou. Oproti tomu materiální filosofie, která se zabývá určitými předměty azákony, jimž ty předměty jsou podřízeny, je zase dvojí. Ty zákony jsou buď zákony přírody, nebo svobody. Věda ozákonech přírody se nazývá fyzika, věda ozákonech svobody etika.“5

1.5 Počátky etiky aproblém svobody

Před 4–8 miliony lety se jedna evoluční linie primátů rozdělí azamíří na jedné straně krecentním šimpanzům, na straně druhé k Homo sapiens sapiens. Můžeme tedy sjistotou říci, že před oněmi 4–8 miliony let, vokamžiku vzniku evolučního rozdělení zde lidé ještě bezpečně nebyli, zdá se totiž nemyslitelné, aby zčlověka vznikl lidoop. My v21. století ovšem lidmi jsme, amezi současností aoním společným zvířecím předkem šimpanze ačlověka se tak rozprostírá široká oblast nejistoty. Kdy vlastně přesně vznikl člověk, aco to znamená být člověkem? Je zvláštní, že ani antropologové se příliš neshodnou vtom, jak vlastně ze zorného úhlu zoologie klasifikovat Homo sapiens sapiens a identifikovat určující vlastnosti našeho druhu. Antropologové si nejsou příliš jisti,kdy vminulosti přesně vzniká rod Homo (kdy nalezenou lebku už smíme klasifikovat jako Homo a kdy to ještě je Australopithecus), bylo to ve chvíli zhotovení prvního uměleckého díla, prvního tanečního kroku, vznikem řeči, prvním pohřbem nebo kdy? Na rozdíl od zubů, kostí alebek chování nezkamení, atak máme jen velmi nepřímé doklady, první nástroje či později první umělecké předměty. Jedním zklíčových momentů evoluce byl nepochybně vznik svobody, vznik etiky, vědomí, že lze jednat ještě ijinak, onoho uvolnění se ztěsné kazajky instinktů. Běžný přístup biologické antropologie je změřit objem lebky amá-li lebka objem 650 cm3 a více,6 je to již „Homo“, má-li menší objem, je to ještě „Australopithecus“. Tento objem lebky, zvaný mozkový rubikon, se snad může stát užitečnou pomůckou pro biologickou antropologii, ovšem filosofickou antropologii neuspokojí.

Objev vlastní svobody byla možná ta chvíle, kdy se onen tvor stává člověkem. Člověk již není součástí „věčného koloběhu kmene“,7 ale jeho individuální život se odehrává mezi narozením asmrtí. Svoboda se stává jiskřivou možností, je možno jednat ještě ijinak apřed námi náhle leží vějíř různých možností. Spolu sopojením ale zároveň přichází vědomí závratné propasti: je možné jednat išpatně. Zosudu člověka se stala volba. Svoboda se ale zároveň stává nepříjemnou společnicí, neboť se svobodou vzniká iodpovědnost. Možná proto vantice vzrůstá význam Osudu.8

V 5. století před Kristem píše Sofoklés tragédii Král Oidipús, která se mimo jiné zabývá vztahem člověka kjeho předem určenému osudu. Ať se již na oidipovskou tragédii díváme jakkoli, avýklad této tragédie se odehrává na mnoha rovinách, jedno je jisté: člověk svému osudu neunikne. Oidipús zná věštbu, že zabije svého otce aožení se svlastní matkou, apřestože se celý život snaží věštbě uniknout, nakonec zjišťuje, že náhodný pocestný, jehož kdysi ve sporu zabil, byl jeho vlastní otec Láios aže Iokasté, jeho manželka amatka jeho dětí, je jeho vlastní matka.

Antické válečné věštění, věštění zvnitřností zvířat aptáků či slovanské sudičky pak jsou jen variací na dané téma. C.G. Jung správně poukazuje na to, že pokud se někdo odvážil dělat věci jinak, musel být buď vtělený Bůh, nebo vtělený ďábel:

„A obyčejnému člověku vždycky připadalo podivné, že někdo před vyšlapanou cestou aznámými cíly dává přednost strmé aúzké stezce vedoucí do neznáma. Proto se také vždycky mělo za to, že pokud takový člověk není šílený,jistě vněm sídlí démon nebo Bůh; neboť ten zázrak, že by to někdo mohl dělat jinak, než jak to lidstvo odedávna dělalo, se dal vysvětlit jen nadáním démonickou silou nebo božským duchem.“9

Ani současnost není omnoho radostnější. Od Hitlerova „přebírám veškerou odpovědnost“ až po současné sekty aextremistické politické strany je možno poněkud pesimisticky nahlížet, že naše verbální touha po svobodě je až příliš často spojena spraktickým delegováním odpovědnosti na organizaci, stát či náboženského nebo politického vůdce, který rozhodne za nás.

Jan Sokol pedagogicky velmi názorně rozděluje svobodu na tři oblasti, které nazývá 1. svoboda reklamy, 2. svoboda supermarketu a3. svoboda hry.10 V prvním typu svobody se jedná osvobodu od něčeho, tu, kterou zpravidla znázorňujeme rozlomenými pouty. Mladík vreklamě odjíždí pryč od lidí směrem do pouště, pryč od školního zvonění, rodičů ajejich příkazů azákazů všeho co nás svazuje – tak chutná svoboda.

Ve svobodě supermarketu je to již svoboda k něčemu, mohu si vybrat znabízených alternativ, avšak podobně jako vsupermarketu jsem omezen nabízeným zbožím. Tento typ svobody zažíváme rovněž před politickými volbami. Mohu sice volit svobodně, ale nabídka bývá velmi omezená aobčas značně depresivní.

Konečně třetím typem svobody je svoboda hry. Zde jsem již mnohem svobodnější než vpředchozích dvou případech, neboť míček vtenise mohu odpálit mnoha různými způsoby. Ale přece jen jsem dvěma důležitými fenomény omezen: pravidly hry aakcemi svého protihráče. Snad proto je největší tradice demokracie asvobody vzemích, které berou sport vážně, neboť je možné, že na hřišti určitým způsobem pozorujeme model našeho vlastního života. Možná je společnost jako fotbal: snažím se co nejlépe hrát za svůj tým adoufám, že zvítězí. Ovšem vím, že pravidla hry jsou důležitější než tým, za který hraji, neboť bez pravidel není hra abez hry není tým. Pokud si tedy chci zahrát hru snázvem život, izde je třeba dodržovat pravidla arespektovat své spoluhráče či protihráče.

Fakt, že svoboda sportu nebo svoboda samotného života vsobě kontraintuitivně skrývá určitá omezení, velmi hezky ilustruje ve zdánlivě banálním příběhu Jonathan Sacks:

„Udělejme myšlenkový experiment, kdy za filosofem přilétá jeho přítel, návštěvník zMarsu. Marťan sleduje celý den rušný provoz na silnici, obrací se knám aříká: “Vy, pozemšťané, máte velmi konformistické názory na dopravu. Všiml jsem si, že všichni řidiči jezdí po levé straně vozovky (Sacks žije ve Velké Británii – pozn. M.V.). Unás na Marsu bychom na něco takového pohlíželi jako na nemyslitelné omezení naší svobody. Na Marsu je otázkou principu, aby si každý mohl svobodně vybrat, na které straně vozovky bude jezdit.“

„Ale to způsobí chaos“, odpovíme.

„Chaos“, odvětí Marťan, „je cena, kterou jsme připraveni zaplatit za svobodu.“ 11

1.6 Svoboda mezi behaviorismem agenetickým determinismem

Výrazné, privilegované osobnosti minulosti, králové, papežové nebo šlechtici byli často dobří ačasto zlí, ale svých hříchů si bez výjimky byli vědomi avěděli bez smlouvání, že po smrti je po zásluze čeká nebe nebo peklo. Vsoučasnosti nastal důležitý posun: stali jsme se společenstvím lidí, kteří za nic nemohou, kteří přesouvají odpovědnost na něco nebo na někoho jiného. Chyby se dějí stále, ale je to jen zřídkakdy naše vina. Moderní biologie tomuto posunu výrazně napomohla.

Dva důležití hráči, kteří ovlivňují naše výsledné chování, jsou geny aprostředí, to víme nejméně od roku 1863, kdy Francis Galton poprvé použil termín „nature – nurture“.

U člověka jen nebylo dlouho jasné, zda za vše může výchova, jak hlásal svého času behaviorismus nebo za vše geny, jak hlásá genetický determinismus dnes – nebo tak napůl. Ovšem pokud člověk není nic než průsečík genů aprostředí, pak pro neměřitelnou odpovědnost, méně hezkou sestru svobody, již mnoho prostoru nezbývá.

Pro člověka je tradičně pochopitelnější omluvit své chyby poukazem na prostředí av soudních procesech se stal běžným argument, že za vše může problematické rodinné zázemí, neempatičtí učitelé, špatné okolí, neutěšená doba nebo nesprávně nastavená společnost.

1.6.1 Behaviorismus

Takovéto řešení problému lidské svobody (a odpovědnosti, která je druhou stranou téže mince) přináší behaviorismus, který přichází spředstavou, že

člověk je výlučným produktem své výchovy. Při narození je tedy každý člověk jakousi bílou, nepopsanou deskou ao tom, jaký bude, rozhodne výlučně prostředí, do kterého se narodí, výchova avšechny okolnosti světa kolem. Filosof Claud-Adrien Helvétius (1715–1771) vydává již vroce 1758 knihu De l´Esprit, ve které píše:

„Všichni lidé se rodí se stejnou mentální kapacitou; nejrůznější rozdíly, které vnímáme mezi lidmi tak ostře, nejsou ničím než výsledkem odlišného sociálního prostředí apříležitostí.“12

O 15 let později vydává Helvétius knihu De l´Homme, jejíž základní myšlenka je totožná – „l’éducation peut tout“ (vzdělání může vše).

V roce 1924 publikuje behaviorista John Watson text, který bude později uváděn vmnoha učebnicích psychologie. Ikdyž je třeba říci, že tento často uváděný citát je do jisté míry vytržený zkontextu, základní myšlenka je zněj jasně patrná:

„… dejte mi tucet zdravých dětí amožnost je vychovávat azaručuji vám, že každého znich, kterého náhodně vyberu, budu schopen vychovat do jakékoli profese chcete – doktora, právníka, umělce, obchodníka – a nebo, ano, žebráka či zloděje; to vše bez ohledu na jejich talenty, schopnosti, dovednosti či rasový původ jejich předků.“13

Pokud se tedy na svět podívám ze zorného úhlu onoho žebráka či zloděje, mohu odpovědnost za své jednání přenést na své vychovatele. Nejsem nic než produkt svého prostředí, výsledek výchovy. Vždyť pokud by byl tento citát pravdivý, člověk není nic než kus sochařské hlíny, či plastelíny, ze které výchova či vychovatelé mohou uhníst libovolného člověka, libovolnou povahu či charakter, umělce nebo zloděje, obchodníka nebo žebráka. Pokud by tomu tak bylo, jednalo by se odobrou zprávu pro všechny diktátory: člověka by bylo možno vymodelovat výchovou či propagandou do libovolného tvaru. Naneštěstí pro totalitní režimy anaštěstí pro člověka je behaviorismus dnes považován za překonaný.

Na obranu Johna Watsona je ovšem třeba říci, že ion uznával určitý genetický vliv na utváření člověka.14

1.6.2 Genetický determinismus

Přesně opačný názor než behaviorismus zastává tzv. genetický determinismus. Tento směr, podobně jako behaviorismus, problematizuje možnost svobodného rozhodování, ovšem zodlišného stanoviska. Zatímco behaviorismus poukazuje na vliv výchovy, vůči kterému je lidská svoboda, existuje-li vůbec, bezmocná, genetický determinismus podobně poukazuje na rozhodující vliv dědičnosti, který stejným způsobem přebíjí skromné možnosti lidské svobody (jsou-li jaké). Vtémže roce 1925, ve kterém John Watson publikuje své dílo Behaviorism, tímto opačným způsobem argumentuje Clarence Darrow, který obhajoval dva mladíky, kteří byli obviněni zvraždy čtrnáctiletého chlapce. Díky této řeči pro ně dosáhl doživotí místo trestu smrti.

„Příroda je silná anemilosrdná. Příroda pracuje svým vlastním tajuplným způsobem, amy jsme její oběti. Sami se sebou toho mnoho činit nemůžeme. Příroda má vruce partituru, amy hrajeme podle jejích not.“ 15

Člověk nemůže jednat jinak, neboť je produktem svých genů, které jej manipulují do různých životních situací, amy lidé jsme tedy jen bezmocní pěšci na šachovnici přírody. Člověk vtéto perspektivě není nic než bezmocný nositel svých genů, které manipulují jeho chování agenetický program vněm jej vede ktomu, aby co nejvíce rozmnožil geny, které jej vytvořily. Nic víc, vtomto je celý příběh člověka.

„Ve své nejjednodušší podobě hlásá neurogenetický determinismus přímý vztah mezi geny achováním. (...) Pouliční násilí je způsobeno lidmi, kteří mají „násilnické“ nebo „kriminální“ geny, ženy jsou vdepresích, neboť mají geny „pro“ depresi, lidé se opíjejí, neboť mají geny „pro“ alkoholismus.“ 16

Podle genetických deterministů odpovídají geny za politickou volbu, religiositu, ateismus, úspěchy vinvestování, neúspěchy vinvestování, ženskou nevěru, mužskou nevěru, heterosexualitu, homosexualitu, alkoholismus, návyk na nikotin, návyk na heroin, paměť, inteligenci, asamozřejmě za agresivní anásilnické chování. Strochou nadsázky je možno říct, že po ulicích dnes chodí bezdomovci sgeny pro bezdomovectví, jsou zde alkoholici sgeny pro alkoholismus, násilníci sgeny pro násilnictví, akademici sgeny pro inteligenci adepresivní ženy sgeny pro depresi.

Pokud má někdo gen pro násilí, pak za své chování může tak málo, jako může za jiné genetické choroby, jako je cystická fibróza nebo srpkovitá anémie. Velmi podobně jako Steven Rose se vyjadřuje ibritský lékař Theodore Dalrymple, který se mnoho let věnoval lékařské péči omladistvé Brity zpředměstí velkých měst:

„Všeobecně převládající koncepce závislosti dnes hlásá, že jde vpodstatě onemoc charakterizovanou neodolatelným nutkáním (které se šíří neurochemicky amožná je svou podstatou dědičné) konzumovat drogu či nějakou jinou látku, nebo opakovaně jednat sebedestruktivním či protispolečenským způsobem. Takový závislý člověk si prostě nemůže pomoci, ajelikož jeho chování je projevem nemoci, vykazuje stejnou morální povahu asi jako počasí.“ 17

Závislost na drogách nebo na agresivitě se tak logicky stala nemocí, apokud lékaři pacienta nejsou schopni vyléčit, nedá se nic dělat, pacient bude nadále agresivní. Za svoji agresivitu však může tak málo, jako může za svoji chřipku či angínu. Na vině je společnost, nebo genetická konstelace. Za geny ani za rodiče ovšem nikdo nemůže. Podobně by nás ale mělo omluvit, pokud jsme byli vmládí sexuálně zneužíváni, šikanováni ve škole nebo se právě teď snažíme odvyknout kouření.

Dochází tak ke zvláštnímu paradoxu: na jedné straně se snažíme natáhnout prostor své svobody na maximum avyhlašujeme pro sebe stále nová anová práva, na druhé straně si vpřípadě nezdaru zřídkakdy připouštíme vlastní chyby. Vždy je po ruce někdo odpovědný, chudoba, diskriminace, média, vláda, rodičovské geny, vzdělávací systém nebo psychologické zneužívání vmládí. Ze společnosti odpovědných aplnoprávných lidí jsme se stali společenstvím obětí.

„Zaměstnanec, chodící do práce pokaždé pozdě, může svému zaměstnavateli argumentovat tím, že je obětí „syndromu pozdního příchodu“. Pokud člověk ztratí práci, může žalovat zaměstnavatele za způsobenou psychickou újmu, pokud řidič řídí opilý, může někoho žalovat za to, že jej nevaroval, aby přestal včas pít. Na vině je vždy někdo jiný.“ 18

Snad je útěk od odpovědnosti knaučené bezmocnosti jedním znejstarších lidských pokušení. Etika bude znovu aznovu zdůrazňovat, že krom vlivu genů avlivu prostředí je zde ještě existující, ikdyž neměřitelná oblast svobody az ní plynoucí odpovědnosti. Přes všechny polehčující avysvětlující vlivy zanedbané výchovy či neblahé genetické zátěže je to nakonec přece jen člověk sám, který za své jednání nese konečnou odpovědnost.

1.7 Kdo je osoba?

1.7.1 Empirický funkcionalismus

1. kognitivní kapacita,

2. morální kapacita,

3. schopnost vnímat libosti anelibosti,

4. začlenění do sociální matrix.

1.7.2 Ontologický personalismus

– vůli – „člověk je zvíře, které dokáže slíbit“,

1.8 Základní etické teorie

1.8.1 Hédonismus

1.8.2 Utilitarismus

Kritika utilitarismu

1.8.3 Deontologie: Immanuel Kant

Kritika Kantovy deontologie.

1.8.4 Etika ctností: Aristotelés

Kritika etiky ctností

Shrnutí

Literatura