Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Jan Jandourek, Ph.D.

SLOVNÍK SOCIOLOGICKÝCH POJMŮ
610 hesel

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4652. publikaci

Recenzoval:
prof. PhDr. Milan Petrusek, CSc.

Odpovědná redaktorka Bc. Maria Arnautovová
Sazba a zlom Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 264
Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-3679-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7612-5 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-7613-2 ve formátu EPUB

Sociologie v pojmech

Zdálo by se, že s příchodem internetu upadne zájem o knihy obecně a o slovníky zvlášť. Zatím se však nic takového nestalo. Dokonce internet jako nové médium dává další možnosti. Jako autor mám k dispozici více pramenů, o mé knize bude vědět více potenciálních čtenářů a text sám se možná v nějaké formě na síti ocitne a bude tam žít dalším životem.

Pohled do budoucnosti ale vede k tomu, podívat se, co všechno už tu v dané oblasti bylo. V našich zemích jsou – pokud jde o sociologii – některá slovníková díla, která nelze pominout.

Předně je to Malý sociologický slovník (Svoboda 1970). Autoři byli příliš skromní, pokud jde o název. Ten slovník má 616 stran. Ačkoliv je na něm znát doba jeho vzniku, sociologie musela být, alespoň formálně, sociologií marxistickou, byl po léta vyhledávanou pomůckou a má smysl ji mít dodnes v knihovně. Jeho autoři jsou lidé, kteří v české sociologii něco znamenali, a mnozí dodnes působí.

Zřejmě ještě dlouho bude základním dílem monumentální Velký sociologický slovník (Karolinum 1996) a jeho 1 628 stran. Vznikal dlouho a podílelo se na něm opět nesčetně autorů. Je nepravděpodobné, že by se ještě někdy povedlo podobnou knihu „na papíru“ vydat. Podává nejen sociologické pojmy, ale také nahlíží mnoho jevů ze sociologické perspektivy. Vzhledem k omezenému počtu výtisků nebude pro každého dostupný. Autoři nicméně vydali ještě před jeho publikováním menší knihu Sociologické školy, směry, paradigmata (Sociologické nakladatelství a Sociologický ústav 1994). Obě tyto posledně jmenované publikace předběhl ještě Sociologický slovník Bohumila Geista (Victoria Publishing 1992), který rozsahem připomíná Malý sociologický slovník, ale je dílem jednoho autora. A nakonec autor této knihy napsal knihu Sociologický slovník (Portál 2001), která chtěla poskytnout čtenáři větší počet kratších hesel.

K těmto knihám je třeba přiřadit i další, které sice nejsou formálně slovníky, ale vysvětlují řadu sociologických pojmů. Především jde o originální knihu Miloslava Petruska Společnosti pozdní doby (Sociologické nakladatelství 2007), překlad knihy Kennetha Thompsona Klíčové citace v sociologii (Barrister & Principal 2001) a další.

Platí i to, že společenské vědy se navzájem prolínají, takže slovníky z psychologie nebo publikace o managementu obsahují i značnou dávku sociologie – a naopak.

Nelze pominout ani zdroje, ke kterým dnes každý musí sáhnout, když hledá význam sociologických pojmů. Je to na internetu Wikipedie a Encyklopedia Britannica. Pro autory „papírových“ knih je zadostiučiněním, že oba tyto často používané zdroje nemají všechny pojmy, nebo je mají příliš stručně či bez místního kontextu. A také to, že se elektronické knihy odvolávají na tištěná vydání.

Zcela jiný svět otvírá projekt Google Books, kde se po zadání hesla „sociological dictionary“ objeví tisíce exemplářů knih, které sice nejsou dostupné celé, ale co není v jedné knize, je v druhé.

Smyslem těchto řádek je jen tolik, že ačkoliv se doba jeví chaoticky, žijeme také v době slovníků, které vrací čtenáře a zájemce k významům slov. Každý ostatně ví, že kdyby musel zredukovat knihovnu, nechá si alespoň slovníky. Protože ty se budou vždycky hodit.

Jan Jandourek

Slovník pojmů

A

abnormalita

abnormality

Vlastnost, kterou se věc nebo bytost odlišuje od toho, co je typické nebo normální. Jde osubjektivní hodnocení. Abnormalita je odchylka tělesného vzhledu nebo způsobu chování od toho, co je všeobecně uznáváno jako norma, kulturní standard nebo vyžadovaná společenská role. Často má pojem abnormalita znehodnocující význam apůsobí jako stigma, negativní označení, především tam, kde je řeč otělesném nebo duševním postižení, které člověka vyřazuje zběžného života ve společnosti. Je třeba posoudit, zda normalitou, podle které je posuzována abnormalita, je normalita statistického průměru, normalita jako schopnost jedince zvládat nároky, které jsou na něj vběžném životě kladeny, nebo normalita ideální (žádoucí, ale většinou nedosahované optimum). Také je důležité si uvědomit, že abnormalita je něco jiného než → deviace. Deviace má význam oněco užší aoznačuje → chování odlišující se od platné sociální normy ahodnot.

Jedním ze znaků abnormality může být nepřizpůsobivost. Pokud se nějaký jedinec chová vrozporu se svými zájmy, například si působí fyzickou nebo duševní škodu, je považován za nenormálního. Někteří lidé žijí dobrovolně podle vlastních norem aocitají se tak vmenšině, například jsou abstinenti nebo vegetariáni, popřípadě žijí jako disidenti vopozici vůči nějakému nedemokratickému režimu. Jejich jednání je menšinové, není vrozporu smorálkou, ba často je tomu spíše naopak, ale představují ve většinové společnosti odchylku. Proto musíme stále rozlišovat, jestli výraz abnormální (nenormální) bereme čistě statisticky, nebo mu dáváme ještě hodnoticí význam ohledně správnosti.

Ze statistického hlediska jsou nadprůměrně inteligentní lidé abnormální, protože je jich málo, stejně jako lidé svýrazně nízkou inteligencí. Problematické je hodnocení abnormality zhlediska morálních kritérií. Mnohá hlediska se časem mění, například pokud jde ohodnocení homosexuality. Vněkterých zemích je homosexuální chování trestné, jinde se homosexuálové snaží vystupovat jako menšina, která má svá práva.

Posoudit nějaké jednání jako normální nebo nenormální je tak těžký úkol aje přitom potřeba vycházet zmnoha kritérií.

absolutismus

absolutism

Koncentrace veškeré → moci ve → státě vrukou jednoho vládce. Jde ohistorickou formu vlády, která bývá spojována především skonkrétními monarchickými režimy vEvropě. Moc absolutistického vládce není podřízena žádným zákonům anení závislá na spolupůsobení dalších orgánů. Předávání moci se děje dvojím způsobem: dědickým následnictvím asňatky.

Absolutistická moc neznamená, že by nebyla podřízena jiným omezením. Často se předpokládalo například dodržování náboženských → norem nebo norem přirozeného práva. Vreálném světě musí panovník počítat stím, že vjeho státě je mnoho dalších skupin, které mají vlastní zájmy, například šlechta, duchovenstvo, buržoazie, proletariát. Jako mocenské kulisy mohou sloužit některé instituce bez reálné moci, třeba parlament.

Historicky je absolutismus odpovědí na náboženské války 16. století ajeho vznik souvisí srozvojem velkých států. Panovníkova moc se opírala ovojsko, jehož důstojníci měli politické aspolečenské vazby na nejvyšší vrstvy společnosti, aúřednictvo starající se oúkoly spojené se správou státu. Příkladem absolutistické vlády byla Francie vdobě krále Ludvíka XIV. (1638–1715), což vyjadřoval jeho slavný výrok „stát jsem já“, aPrusko vdobě FridrichaII. (1740–1786). Pojem osvícený absolutismus vsobě zahrnoval ideu panovníka jako „prvního služebníka“ svých poddaných.

adaptace

adaptation

(zlatinského adaptatio– přizpůsobení)

Přizpůsobení se jedince, instituce, systému nebo kultury vnějším podnětům. Podle kontextu se může jednat opřizpůsobení jedince iinstitucí. Vsociologii se tento pojem objevuje díky organicistickým teoriím (→organicismus), které viděly podobnost mezi společenským abiologickým organismem. Je významný vsociologických pojetích francouzského sociologa Gabriela Tarda (1843–1904) aamerického sociologa Roberta K. Mertona (1910–2003).

Podle Mertona existuje několik postupů, jak se se změnou jedinec může vyrovnat: konformita, inovace, ritualismus, eskapismus (únik), vzpoura. Ktomu dochází vpřípadě závažné osobní krize, jakou je například rozpad vztahu arodiny.

Každý systém, který chce být úspěšný nebo přinejmenším setrvat, se musí přizpůsobovat jiným sociálním systémům apřírodnímu prostředí. Jednotlivé společnosti mají své limity, které jsou dané jejich přirozeným prostředím, jako je například nerostné bohatství nebo sousedství skonfliktními státy. Rodina se přizpůsobuje ekonomické situaci apožadavkům státu. Konkrétně třeba tomu, co po ní chce škola (povinné vzdělávání) nebo zdravotnictví (povinné očkování). Také reagovala na změny, které vyvolal přechod společnosti ze zemědělské na průmyslovou. Došlo ktomu, že rodina přestávala být ekonomicky závislá na vlastní produkci potravin avysílala své příslušníky do města aněkdy ido cizích zemí, aby obstarávali obživu. Rodina se musela také přizpůsobit tomu, že již nedocházelo kdědění povolání zgenerace na generaci aže její příslušníci žili mnohem více rozptýleni na nějakém území. Došlo ke změnám vdělbě práce. Ženy aděti se staly závislými na mužově výdělku.

Příkladem je také změna vsystému fungování nějaké firmy. Pokud se má firma adaptovat na nové podmínky dané třeba změnou společenské situace (změnou politického systému, příchodem nových technologií, médií apod.) auchovat si nebo zvýšit výkonnost, musí měnit výrobní plány amá na své zaměstnance vyšší nároky. Pokud jde ojedince anové nároky, kterým je vystaven, mluví se opracovní adaptaci, což znamená přizpůsobení se člověka novému pracovnímu prostředí.

Společnost či jedinec, kteří nejsou schopni přizpůsobení, se dostávají na okraj avkrajním případě zanikají. Tak například státy sovětského bloku nestačily udržet technologický krok se zeměmi Západu ajejich rigidní systém vlády jedné strany se rozpadl. Člověk, který ztrácí vtechnologické gramotnosti, třeba se nenaučí pracovat sinternetem, je pro mnoho pracovních pozic nevyužitelný aklesá jeho prestiž aživotní úroveň. Podle amerického sociologa Talcotta Parsonse (1902–1979) je adaptace jedním ze čtyř základních úkolů, které musí každá společnost zvládnout. Švýcarský psycholog Jean Piaget (1896–1980) zdůraznil, že lidské psychické procesy jsou klíčovými mechanismy adaptace člověka, mohou mít rovněž podobu →asimilace (informace zvnějšku jsou upravovány tak, aby zapadaly do mentálních schémat člověka, například jedinec si vybírá jen ty informace, které odpovídají jeho předsudkům) nebo akomodace (jedinec mění svá mentální schémata tak, aby lépe odpovídala realitě).

Vbiologii znamená adaptace základní mechanismus, s jehož pomocí se jedinec vyrovnává se svým prostředím. Zahrnuje akomodaci (přizpůsobení se, například přizpůsobení zornice oka osvětlení) nebo asimilaci (přizpůsobení si, například rozklad cizích bílkovin zpotravy ajejich použití pro budování vlastního těla).

ad hoc hypotéza

ad-hoc hypothesis

(zlatinského ad hoc– „k tomuto účelu“)

Ve filozofii avědě hypotéza přidaná knějaké teorii za účelem jejího uchránění před falzifikováním. Je to dodatečně přijatá domněnka, která je zavedena do nějaké teorie proto, aby ji bránila vůči nastupující kritice. Jde ovyrovnání se sanomáliemi, které se objevují as nimiž teorie ve své původní podobě nepočítala. Teorie se tak stává stále složitější aztrácí sílu něco předpovídat. Používání ad hoc hypotéz neodpovídá požadavku empirických věd, podle kterého má každé objasnění (explicans) obsahovat důvody, svědectví amožnosti ověření nezávislé na jevu, který má být vysvětlen (explicandum). Dodatečná hypotéza buď vysvětluje jev ze sebe sama, což je důkaz vkruhu, nebo jako výjimku, která platí pro tento jeden případ. Takové hypotézy jsou neuspokojující, protože se nedají použít pro objasnění širších souvislostí. Používají se ijako pomocné hypotézy kpodpoře nějakého teoretického systému, když se při falzifikačním testu nebo při empirickém přezkoušení objeví rozpory mezi teoretickým tvrzením askutečným jevem. To je ono známé „běda faktům“, když jsou vrozporu steorií.

Používání ad hoc hypotéz nemusí být nutně nelegitimní, protože někdy stačí drobná úprava původní teorie ateorie si uchovává svou prediktivní sílu. Jako příklad se uvádí třeba Albert Einstein, který do své všeobecné teorie relativity zavedl takzvanou kosmologickou konstantu, kterou chtěl umožnit existenci statického vesmíru. Sám ovšem později tento nápad zavrhl aukázalo se, že to nebylo nutné.

Teoretik vědy Paul Feyerabend ve své knize Rozprava proti metodě soudí, že ad hoc hypotéza poskytuje novým teoriím čas oddechu anaznačuje směr budoucího bádání.

Dodatečné hypotézy se stávají oblíbenými vrůzných pseudovědách, třeba když stoupenci mimosmyslového vnímání tvrdí, že přítomnost kritických pozorovatelů negativně ovlivňuje úspěch jejich pokusů. Taktéž když stoupenci teorie biorytmů zařazují všechny, na které jejich výpočty nefungují, do kategorie „arytmických“ jedinců. Jedním znástrojů vylučujících zbytečně složitá řešení nebo vytváření zbytečných ad hoc hypotéz je takzvaná Occamova břitva.

adolescence

adolescence

Období života navazující na pubescenci (obvykle vymezováno mezi 14. a18. až 22.rokem věku). Vanglosaském písemnictví zahrnuje ipubescenci. Ze sociologického hlediska jde oobdobí, kdy se dospívající učí hrát roli dospělého člověka, zapojit se do společenského života ainstitucí společnosti. Je to jakási vložka mezi → dětstvím a→ dospělostí. Jde oto, aby byl schopen sám rozeznat svou sociální pozici avědět, co po něm společnost chce. Jde oobdobí ambivalentní, protože mladý člověk se současně zaučuje do života ve společnosti azároveň se vůči ní často kriticky vymezuje. Míra konformity je podle místa adoby různá, je třeba rozdíl mezi kritickou generací hippies astudentských bouří 60. let agenerací konzumně orientovaných yuppies 80. let.

Že existuje něco takového jako mládí, odhalují autoři někdy od poloviny 18.století, především jde odíla J.-J. Rousseaua (Nová Heloisa) aJ. W. Goetha (Utrpení mladého Werthera).

Je samozřejmé, že součástí tohoto vývoje je také rozvoj sexuality adochází kprudkým tělesným změnám. Běžný výraz oadolescentech, že jsou „samá ruka, samá noha“, vyjadřuje překotnost tohoto vývoje, jistou neohrabanost aproblémy, které může mít mladý člověk se svým sebeprožíváním vtomto období. To znamená pro adolescenta značnou zátěž. Někdy se mluví opotřebě jakéhosi „psychosociálního moratoria“ (pojem Erika Eriksona). Mělo by jít oobdobí hájení, ve kterém by byli adolescenti společností posuzováni shovívavěji, aby se zmírnily krize doprovázející hledání arozvíjení identity dospívajícího. To je samozřejmě ideál, kterého nebývá vždy dosaženo, už proto, že není jasné, včem by toto hájení mělo vlastně spočívat. Nároky na dospívajícího jsou relativně vysoké, svýjimkou toho, že se osebe velmi často nemusí sám ekonomicky starat.

Existence auznání mládeže jako společenské skupiny ovlivňuje zpětně istarší členy společnosti, kteří se snaží také působit mladým dojmem, jak pokud jde ofyzický vzhled (kondice), tak oblékání achování.

adultismus

adultism

Předpoklad říkající, že dospělí jsou lepší než mladí lidé, amají tedy právo onich rozhodovat bez souhlasu ovládaných. Může také znamenat nekritický postoj ktomu, co si myslí aco dělají dospělí. Za nadřazený pojem bychom mohli považovat → ageismus, který znamená diskriminaci na základě věku, aniž je předem řečeno, jestli se jedná omladé, nebo ostaré. Podle amerického autora Davida Kennedyho „stejně jako rasismus, egocentrismus asexismus je adultismus založen na tom, co vypadá jako empirické rozdíly– vanatomii, nervovém vývoji, struktuře já, psychokultuře, velikosti afyzické síle. Tyto ,reálné rozdíly‘ vedou velmi často k‚poddruhovosti‘ nebo ktendenci chápat jinou lidskou bytost nebo sní zacházet, jako kdyby náležela knějakému jinému druhu. Jako psychologický fenomén je poddruhovost projektivní, to znamená, že ten, kdo druhé zařazuje do poddruhů– tedy někdo, kdo má moc–, přisuzuje svůj vlastní nevědomý anevyřešený agresivní asexuální materiál tomu, koho do poddruhu zařazuje.“ (Kennedy 2006: 63–64)

Opakem adultismu je mínění, že někdy mladí považují starší za méněcenné, nepružné aneschopné, jak to vyjadřovalo heslo „nevěř nikomu, komu je přes třicet“. Jeho původcem je údajně tehdy čtyřiadvacetiletý studentský vůdce zuniverzity vBerkeley vroce 1965, který tvrdil: „Řekli jsme si vhnutí, že nevěříme nikomu, komu je přes třicet.“ Vnašem prostředí používal literární historik Václav Černý pojem „klukokracie“, kterým označoval angažmá mladých komunistických studentů na fakultách po roce 1948, které spočívalo vkádrování aničení životní dráhy jak učitelů, tak studentů. Jako fenomén víra vmládí vmnoha oblastech přetrvává, například stále živý kult mladých politiků, od kterých se očekává obnova politického života ajeho očištění.

afirmativní akce

affirmative action

Afirmativní akce je snaha zlepšit pracovní astudijní možnosti menšin nebo skupin považovaných za diskriminované. VUSA šlo především očernochy, ženy azdravotně postižené.

Afirmativní akci zahájila administrativa prezidenta Lyndona B. Johnsona (1963–1969) abyla určena pro černochy. Až později se začala vztahovat na další příslušníky různých skupin. Vsouvislosti stouto akcí bývá zmiňována itakzvaná pozitivní diskriminace, která znamená nejen zrovnoprávnění, ale přímo zvýhodnění některých lidí na základě jejich příslušnosti.

Afirmativní akce bývá vyzdvihována jako nástroj, kterým se podařilo vUSA vytvořit černošskou střední třídu. Její kritici, apředevším kritici pozitivní diskriminace tvrdí, že dnes jsou již její opatření kontraproduktivní, protože naopak vedou ke ztrátě motivace se oněco snažit vlastním úsilím akpocitu křivdy utěch, kteří dosahují lepších výsledků, ale přednost pak bývá dávána příslušníkům menšin.

Afirmativní akce existuje vnějaké podobě ivdalších zemích, například vRumunsku ve prospěch Romů, vzápadních zemích ve prospěch žen apostižených.

ageismus

ageism

Diskriminace jedinců nebo skupin na základě věku. Většinou se týká věkových skupin, které nedosahují nebo přesahují určitou věkovou hranici. Může být spontánní, nebo systémový. Většinou se vtéto souvislosti hovoří odiskriminaci starších lidí. Pojem se vanglosaském světě objevuje od 60. let 20. století aprosazoval ho psychiatr aředitel amerického Národního institutu pro stárnutí Robert Neil Butler (1927–2010). Podle něj se ageismus vztahuje ke stáří stejně jako rasismus asexismus kbarvě pleti apohlaví. Ageismus brání mladším generacím identifikovat se se staršími lidmi jako lidskými bytostmi. Jak se projevuje? Vknize Why Survive? Being Old In America to Butler popisuje takto: „… stereotypy amýty, otevřené opovržení aaverze, nebo jednoduše vyhýbání se kontaktu, diskriminačními praktikami vbydlení, zaměstnání aslužbách všeho druhu, přídomky, kreslenými seriály avtipy.“

Ageismus je utvářen stejnými mechanismy jako jiné stereotypizace. Jde opředsudky vafektivní oblasti, dochází kpraktické diskriminaci ohledně chování astereotypizaci vkognitivní oblasti. Charakteristické je, že mladší lidé mají pocit, že staří se drží svých postů anechtějí je uvolnit, zatímco starší se cítí být vytlačeni ambiciózním abezskrupulózním mládím. Slova jako mladý astarý mohou nabírat různé vedlejší významy. Ke slovu starý se automaticky vybavuje třeba stará struktura, stará čarodějnice, mladý je zase spojován snezkušeností aneodpovědností. Mladým bývá často dávána přednost tam, kde je zdůrazňována potřeba přitažlivého fyzického zjevu avitality. Ktomu dochází třeba při obsazování politických kandidátek nebo některých manažerských funkcí.

Ageismus může nakonec ovlivnit ito, jakým způsobem starší člověk vnímá sám sebe. Slyší například tak často osvé nepružnosti anevýkonnosti, že tomu uvěří. „Vytvořili jsme společnost, ve které je mimořádně kruté žít, když je někdo starý.“ (Butler 1979:18)

AGIL

AGIL paradigm

Teoretické schéma, vytvořené americkým sociologem Talcottem Parsonsem v50.letech 20. století. Popisuje základní funkce, které potřebuje ke svému udržení každý společenský systém. Jde osoučást Parsonsovy teorie strukturálního funkcionalismu aschéma je popsáno vjeho knize The Social System (1951).

Jednání každého jednotlivce nebo kolektivu se skládá ze čtyř prvků. Podle Parsonse musí každý, byť ijen teoreticky myslitelný sociální systém, plnit čtyři funkce, aby mohl přežít. Jméno schéma získalo podle počátečních písmen anglických slov adaptation, goal attainment, integration alatency.

Adaptace, přizpůsobení (adaptation) znamená schopnost systému reagovat na měnící se vnější podmínky apřizpůsobovat se. Tato funkce spočívá na potřebách. Sociální systém se musí zabývat vnějšími podmínkami, jako jsou třeba zdroje, fyzické prostředí, území apodobně. Problémy adaptace řeší ekonomická aktivita.

Dosahování cíle (goal attainment) znamená schopnost systému definovat asledovat cíle aspočívá na motivech. Integrace (integration) se týká zajištění soudržnosti aje založena na sociálních rolích. Latence (latency) je schopnost systému udržovat základní struktury ahodnotové mustry. Kulturní systém potřebuje hodnoty, normy, symboly, které ovlivňují jednání aktérů.

Paradigma AGIL bylo vsociologické teorii dominantní od 50. do 70. let. Kritici tohoto schématu poukazovali na to, že je příliš abstraktní, než aby se dalo použít vnějakém konkrétním empirickém sociologickém výzkumu. Další kritici schématu vytýkají, že je příliš statické anereflektuje sociální změnu, ataké to, že nejde ovšeobecnou teorii společnosti, kterou lze aplikovat na každou společnost vkaždé době ana každém místě, ale že se hodí jen na popis poválečné společnosti vUSA.

agitace

political agitation

(zlatinského agitare– povzbuzovat)

Ideologické propagandistické působení, které chce dosáhnout mezi širokými vrstvami obyvatelstva nejdříve změny anásledně pak udržení politické orientace. Má také negativní význam ve smyslu demagogického podněcování apřesvědčování. Vpojetí V. I. Lenina byla agitace pozitivní činností, byl to apel na masy pro určité konkrétní akce, požadavek bezprostředního revolučního zapojení proletariátu do věcí veřejného života. Agitace může vpozdější fázi ustrnout vpouhou rituální mechanickou záležitost, kdy cílem je spíše vykázat aktivitu aktérů na jednotlivých stupních, aniž by se aktéři snažili dosáhnout skutečné účinnosti agitační činnosti. Agitace využívá snadno srozumitelné azjednodušené obsahy asnaží se dosáhnout emotivních reakcí. Politická propaganda se oproti agitaci snaží dosáhnout dlouhodobějšího účinku atomu je přizpůsoben ipečlivější systém zasvěcování do vládnoucí ideologie. Vdobě komunistického režimu vznikala unás takzvaná agitační střediska, která se zabývala například přednáškovou činností při šíření komunistické propagandy. Bývalý československý ministr zahraničí akomunistický funkcionář Bohuslav Chňoupek popisuje ve své knize Komunismus začíná již dnes jejich činnost před jedním zkomunistických sjezdů vSSSR takto: „Mnohá agitační střediska přenesla práci do středu života. Na veřejných prostranstvích, ve dvorech, sadech, parcích, vletních čítárnách iknihovnách, všude bylo vidět hloučky pozorných posluchačů okolo stolků, za kterými agitátoři alektoři četli vybrané statě znávrhu programu. Atu, venku, pod teplým srpnovým nebem se též konaly přednášky, konzultace, besedy. Jen vMoskvě nastoupilo čtyři sta tisíc propagandistů, agitátorů, lektorů, především vedoucích pracovníků, vysokých stranických funkcionářů… Obrovskou propagandistickou práci rozvinul tisk, televize. Před mikrofony vystoupili diskutéři. Pravda apo ní Izvěstija začaly vycházet se šesti stranami astřední list pod titulem: Celosvazová předsjezdová tribuna.“

Vprostředí komunistické agitace vznikly také různé specifické pojmy, třeba agitprop, což byla zkratka oddělení pro agitaci apropagandu. Později se používal vhanlivém významu demagogické propagandy pro vlastní stranu.

aglomerace

agglomeration

Širší oblast metropole nebo města, která zahrnuje ústřední místo apředměstí, spojená souvislým městským osídlením. Označení sídel seskupených kolem jednoho atraktivního centra tvořící ekonomický, sociální akulturní celek. Nemusí to být nutně jeden administrativní celek, ale vpraxi dochází časem kpohlcování okolních obcí. Centrem aglomerace bývá často rozrůstající se →město, proto bývá řeč oměstské aglomeraci. Pokud aglomerovaná sídla přejímají některé funkce centra, používá se pro ně někdy označení „satelity“. Někdy je pojem aglomerace označením svazku měst.

Ke slavným velkým aglomeracím patří Tokio, Mexico City aSoul. Ačkoliv administrativně může často jít onezávislé části, lidé spontánně uvádějí, že pocházejí zcentrálního města. Populace aglomerací je taková, že počet jejich obyvatel převyšuje často ipočet obyvatel průměrně velkého evropského státu. Například vTokiu žije více než 35 milionů lidí, vBombaji přes 20 milionů, stejně jako vNew Yorku. Různé země někdy vymezují pro své potřeby vlastní definici pojmu aglomerace. Vnaší zemi můžeme hovořit opražské, ostravské abrněnské aglomeraci.

Pokud jde oněkolik měst srostlých vjednu oblast, mluví se také okonurbaci či souměstí. Jde oměsta spojená souvisle zastavěnou plochou. Někdy jde odvě města, pak se někdy hovoří osouměstí, jako je například Brandýs nad Labem aStará Boleslav, Králův Dvůr aBeroun nebo Litoměřice, Lovosice, Terezín.

Aglomerace mají jen zřídka společnou správu, často bývá mezi jednotlivými částmi ijistá rivalita daná politicky aekonomicky. Společná bývá naopak třeba místní doprava atyp průmyslu.

agregát

aggregate

(zlatinského grex– stádo)

Vnejobecnějším slova smyslu vnější spojení různých prvků. Vsociologii se tak označuje souhrn jedinců.

Pojem používal vtomto významu už filozof Aristoteles. Pojem je významný také uněmeckého filozofa amatematika Gottfrieda Wilhelma Leibnize (1646–1716), který jako agregát označoval demokritické atomy ajako pravý atom, tedy nedělitelnou částici, označoval jen monádu. (Monáda je jednoduchá substance, je jich nekonečné množství anachází se všude vpřírodě. Podle Leibnize je to oduševnělý bod, metafyzický atom, který nemá žádný rozměr.) Podle německého filozofa Immanuela Kanta (1724–1804) je agregát náhodné nakupení, které dohromady skládá rozvažování (Verstand). Protikladem ktomu je organická, systematická souvislost, kterou pojímá rozum (Vernunft). Vsoučasné filozofické terminologii se agregátem rozumí celek sestávající zvnitřně nikoli propojených částí na rozdíl od organismu nebo systému.

Slovo agregát může označovat takové seskupení, jako je dav, zástup, hejno. Jde oto, že agregát tvoří lidé, kteří se sice vyskytují na jednom místě, ale vzájemné kontakty jednotlivých osob se nijak nerozvíjejí. To neznamená, že ztakového davu nemůže časem vzniknout sociální skupina. Takzvané náhodné agregáty vznikají třeba vsupermarketu, na koupališti nebo v prostředcích hromadné dopravy. Pokud by však byl autobus unesen teroristy nebo výletní loď ztroskotala na pustém ostrově, situace by se začala měnit.

Vznik agregátu nemusí být čistě náhodný, protože třeba dav, který se seběhne kvůli výhodným slevám nebo knějaké nehodě, může mít společný cíl. Takzvaný rezidenční agregát tvoří lidé, kteří bydlí na jednom místě, ale jinak spolu nemají nic společného, nevytvářejí mezi sebou hlubší vazby– jako třeba lidé na velkém sídlišti nebo rekreanti na dovolené. Mezi takovými lidmi však může časem psychická vazba vzniknout. Dav třeba nemá žádnou organizační strukturu, ale protože je tvořen lidmi, kteří mohou mít společné emoce, třeba při demonstraci, může mít vlastní dynamiku. Proto se tu někdy mluví oaktivním sociálním agregátu.

agresivita

aggresivity

(zlatinského aggredi– zaútočit)

Sklon kútočnému jednání vůči druhému. Určitou míru agresivity lze pozorovat ukaždého jedince. Musíme rozlišovat mezi slovy agresivita aagrese. Agresivita je vlastnost, která je do určité míry vlastní živým organismům, agrese je samotný akt většího či menšího násilí. Bez jisté míry agresivity by člověk ani nebyl schopen existovat, třeba by vůbec vtlačenici nevystoupil ztramvaje. Agresivita nemusí nutně vkonkrétních životních situacích vyústit vagresi. Teprve když nastanou větší nebo menší „dráždivé“ podněty, dojde na agresivní akt. Stupeň agresivity může být ovlivněn vnitřními faktory, jako je třeba hladina hormonů (například testosteron), nebo předchozími zkušenostmi. Při vysoké agresivitě může už slabý podnět vyvolat silnou reakci. Pokud je agresivita slabá, je třeba silnějších podnětů.

Podle jednotlivých teorií je agresivita buď geneticky zakotvená, nebo je odpovědí na vnější podněty, popřípadě se jí člověk učí jakožto vzorci chování. Podle psychoanalytické teorie je možno agresivitu přetvořit do různých podob. Pojetí agresivity jako původní autonomní síly by znamenalo, že člověk je vzásadě nepřátelsky naladěn vůči kultuře amusí být vystaven institučnímu tlaku mírnícímu zničující účinky těchto hnutí na společenské formy života. Většina sociologických teorií agresivity nevidí její kořeny vbiologické nebo psychické struktuře osobnosti, ale ve vztahu jedince kjeho sociálnímu prostředí. Sociologie zkoumá výchovné procesy astruktury (například rodinu), které mají vliv na zvládání agresivity. K dalším vlivům mohou patřit oslabení sociální kontroly, zvýšená horizontální mobilita, růst měst, etnické konflikty, propagandistická prezentace nových zbrojních technologií (válečné filmy) nebo násilí ukazované vmédiích. O skutečném vlivu násilí vmédiích na nárůst agresivního chování se vede diskuse. Zřejmě pouze několik procent násilného chování lze přičíst vlivu toho, co lidé, především děti amládež, vidí například vtelevizi.

aha prožitek

aha experience

Též aha-zážitek. Náhlé adůležité zjištění. Zkušenost podobná okamžitému osvícení. Prožitek náhlého odhalení souvislostí, vyřešení problému, vhledu do věci. Pojem pochází od německého psychologa Karla Bühlera (1879–1963). Sám to popisuje jako „jedinečný apříjemný prožitek objevující se vmyšlenkovém procesu, projevuje se okamžitým vhledem do původně neprůhledných souvislostí“. Jde opsychologický pojem, jehož sociologický význam je až druhotný. Aha prožitek například nastává unáboženského konvertity, který náhle prožívá odhalení nových adosud skrytých souvislostí. Na jejich základě potom konstruuje nový obraz světa areinterpretuje svůj život, což pro něj má často hluboké osobní ispolečenské důsledky.

akce přímá

direct action

(zfrancouzského action direct)

Vanarchistickém hnutí je to označení spontánního narušení sociálního řádu ze strany jedince, který je ve společnosti vystaven určitým tlakům. Vsyndikalismu, což bylo dělnické hnutí usilující orevoluční nastolení federativně strukturované společnosti, ve které by byly výrobní jednotky zespolečenštěny, aodmítající účast na parlamentní demokracii, to byla součást „taktiky spontánních činů“ zaměřených proti stávajícímu systému. Šlo opasivní odpor, demonstrace, sabotáže, generální stávku. Vpřímé akci jde oto, prosadit ve státě, který se všem změnám brání, zájmy nějaké skupiny pomocí ilegálních prostředků. Název přímá akce nesly některé knihy zabývající se sociálními protesty. Americká anarchistka Voltairine de Cleyre (1866–1912), údajně největší literární talent mezi americkými anarchisty, je autorkou eseje Direct Action (1912), který je dodnes často citován. Vtomto textu se autorka odvolává na historické příklady, jako je například Boston Tea Party– bostonské pití čaje zdoby amerického boje za nezávislost, ataké americké hnutí za osvobození otroků. Vroce 1920 píše ve své knize Direct Action William Mellor opřímé akci jako zápasu mezi zaměstnanci azaměstnavateli, ve kterém jde okontrolu ekonomického života společnosti. Definuje přímou akci jako užití formy ekonomické moci pro zajištění cílů lidmi, kteří tuto moc mají. Vjeho pojetí je přímá akce nástroj, který používají jak majitelé, tak pracující. Na jedné straně tak stojí kartely avyhození zpráce, na druhé stávky asabotáže. Další autoři připomínají třeba činnost Armády spásy, která prováděla přímé akce, aby zajistila svobodu svých členů mluvit, shromažďovat se amodlit se, ato přesto, že její příslušníci byli pronásledováni avězněni.

Přímou akci zmiňuje ve svých textech také V. I. Lenin. Byla součástí amerického hnutí za lidská práva, hnutí sufražetek, revoluční strategie kubánského revolučního vůdce Che Guevary (1928–1967) aněkterých skupin, které se zabývají ochranou životního prostředí apráv zvířat. Martin Luther King mluvil opřímé akci jako onenásilné činnosti, která vytváří takovou krizi atakové napětí, že si vynutí odpověď.

aklamace

acclamation

(zlatinského acclamare– volat)

Veřejné amasové vyjádření souhlasu nebo nesouhlasu, například při hlasování zvednutím ruky nebo také souhlasem bez hlasování. Pojem může mít také význam hlasitého pozdravování aholdování. Pokud jde oprovolávání slávy, dělo se tak často na politických shromážděních totalitních stran (fašistických, komunistických). Aklamace vtomto případě pouze budí dojem spontánnosti. Ve skutečnosti jde o→ rituál, kterému se přítomní musí podrobit, aby předešli sankcím.

akumulace kapitálu

capital accumulation

(z latinského accumulare– akumulovat, hromadit)

Akumulace je vklasické ekonomii zvýšení kapitálu opětným investováním na trhu. Podle Karla Marxe má akumulace kapitálu dvě stránky: na jedné více avíce kapitálu vrukou kapitalistů, na druhé straně upracovníků stále více utrpení. Ale to kapitalismus udržuje vchodu, protože námezdní dělníci jsou nuceni prodávat svou práci podle podmínek kapitalistů.

Akumulace se může týkat výrobních prostředků, tedy konstantního kapitálu, ale také zaměstnanosti tím, že přidá část nadhodnoty, aby bylo možné zaměstnat více pracovníků. V tomto případě se hromadí variabilní kapitál, tedy část hodnoty použitá pro zvýšení mezd, aby bylo možné zaměstnávat více zaměstnanců. Nicméně obvykle není reinvestována celá nadhodnota, ale její část je použita jako osobní příjem kapitalistů apak neproduktivně využita, například luxusní spotřebou.

Pokud dojde ktomu, že se jeden kapitál spojí sjiným, koupí či převzetím, dochází kcentralizaci kapitálu. Vkonkurenčním boji mají velké podniky výhodu amohou vytěsňovat menší, například nižšími cenami.

Rozhodujícím prvkem vMarxově pohledu je, že existuje pouze jedno zboží, jehož užitná hodnota spočívá vprodukci nadhodnoty, ato je pracovní síla. Jinými slovy, směnná hodnota pracovní síly (mzda/plat) je menší než součet hodnot vytvářející jeho užitnou hodnotu. Tomu rozdílu říkáme →nadhodnota.

alienace

alienation

Odcizení. Pojem má více významů: individuální nebo společenský stav, kdy je zrušen nebo pokřiven přirozený vztah mezi lidmi navzájem, mezi lidmi aprací, lidmi aproduktem jejich práce anakonec ivztah člověka ksobě samotnému. Pojem pochází původně zpráva, kde znamenal zbavení majetku nebo svobody, vduchovní oblasti pak osvobození se od něčeho pouze světského. Negativně znamenalo odcizení také být odcizen Bohu. Například podle německého reformátora Martina Luthera (1483–1546) žijí pohané vzdáleni od Boha, vnevíře anevědomosti odcizený život. Podle svatého Pavla (Ef 4, 18) je rozum pohanů zatemněn: „Mají zatemnělou mysl aodcizili se Božímu životu pro svou nevědomost azatvrzelé srdce.“ Francouzský matematik, teolog afyzik Blaise Pascal (1623–1662) mluvil otom, že křesťanským životem má člověk, kosmicky odcizený vnekonečném procesu, střed mezi vším aničím, co nejlépe čelit stavu, který byl navozen dědičným hříchem. Jean-Jacques Rousseau popisuje člověka jako bytost, která směřuje od přirozeného stavu osamocené svobody ke svobodě zákonů, které si sám dává. Německý filozof Georg Wilhelm Friedrich Hegel (1770–1831) kolem roku 1800 líčí odcizení jako sebeodcizení. „Všechno, co se děje na nebi ana zemi– věčně se děje–, život Boží avšechno, co bylo včase učiněno, směřuje jen ktomu, aby Duch poznal sám sebe, sám sebe sobě zpředmětnil, sám sebe našel, stal se sebou samým, sám se sebou se sjednotil. Je zdvojením, je odcizením…“ (G. W. Hegel, Vorlesungen über die Geschichte der Philosophie I: 42.)

Německý filozof Karl Marx (1818–1883) používá pojem odcizení vjeho světském významu. Dělník prodává svoji pracovní sílu, produkuje nikoli sám pro sebe, ale stává se vrámci dělby práce jen článkem vřetězu. Proto je mu produkt jeho práce odcizen aon sám je odcizen sobě isvým bližním. Změnu mohou podle Marxe přinést jen změněné majetkové avýrobní vztahy. Francouzští filozofové → existencialismu Jean Paul Sartre (1905–1980) aAlbert Camus (1913–1960) vidí vodcizení pocit, který vychází zabsurdity lidského života. Člověk usiluje osmysluplné jednání, ale nemůže dosahovat svých cílů. Přijetím absurdity avzpourou proti ní je však možné ji překonat. Pro francouzského sociologa Émila Durkheima (1858–1917) pramení odcizení ze ztráty náboženských aspolečenských tradic. Německý sociolog Ferdinand Tönnies (1855–1936) vroce 1887 vpráci Gemeinschaft und Gesellschaft píše, že se vmoderní společnosti odcizených účelových vztahů pohybujeme, jako bychom byli vcizině.

alkoholismus

alcoholism

Závislost na psychotropní látce etanol. Vprůběhu se může obstarávání akonzum alkoholu vyvinout včinnost ovlivňující celý život. Dotyční cítí nutnost konzumovat, objevuje se postupná ztráta kontroly nad chováním ohledně pití, zanedbávání někdejších zájmů ve prospěch pití, popírání touhy po alkoholu, abstinenční příznaky, jakmile dojde ke sníženému přísunu, tolerance kalkoholu azměny osobnosti.

Pokud jde oalkoholismus zhlediska sociologie, je alkohol vmnoha kulturách považován za společensky uznávanou, jednoduchou alevnou drogu. Vmnoha situacích se její konzum dokonce očekává. Různé typy alkoholu jsou členěny regionálně– pivo, víno, whisky, vodka– ataké podle tříd. Buržoazní kultura má víno, sekt awhisky, proletářská pivo arum. Včeské kultuře je příkladem integrace alkoholu do národní kultury třeba dílo Bohumila Hrabala, vRusku Vladimíra Vysockého.

Alkohol je také součástí → image. U agenta 007 Bonda patří sklenka, auto azbraň kjeho mužnosti. Kromě toho je zvýšená spotřeba alkoholu reakcí na tlak, který přináší svět práce (manažerský alkoholismus). Ačkoliv je pití alkoholu společensky přijatelné, aněkdy dokonce považováno za samozřejmé (večírky) či nezbytné (Oktoberfest), ualkoholismu to tak není. Pouze kolem mírnější formy (pijáctví– nepije jen kvůli chuti, ale kvůli účinkům) vznikají různé anekdoty.

Následky alkoholismu jsou pro společnost enormní. Zatěžuje léčením alkoholiků nejen zdravotní systém, ale zvyšuje inepřímé náklady. Například neschopnost nechat se zaměstnat (bludný kruh je, když někdo začne pít, protože nemá práci, anedostane práci, protože pije). Důsledkem alkoholismu jsou předčasné odchody do důchodu, dopravní nehody, rozvodovost.

Kromě sociálních příčin můžeme uvést ještě příčiny osobní (psychická zranitelnost), rodinné (rozvrat rodiny), biologické (u některých národů genetická vybavenost vedoucí květší, popřípadě menší touze, dědičnost po rodičích aprarodičích).

„Podle zprávy Světové zdravotnické organizace (WHO) vydané 11. února 2011, byla spotřeba alkoholu na jednoho člověka vroce 2005 6,1 litru. Nejvíce alkoholu pijí Moldavané, jejich spotřeba představuje 18,2litrů čistého alkoholu na jednu osobu za rok, přičemž více než deset litrů zjejich spotřeby představuje podomácku vyrobený alkohol. Hned na druhém místě jsou Češi. Za rok vypijeme vprůměru onecelé dva litry alkoholu méně než Moldavané. Přesto je to neuvěřitelných 16,4 litrů čistého alkoholu ročně! ISlováci patří mezi velké pijáky alkoholu se spotřebou 13,3litrů alkoholu ročně. Podle WHO alkohol má na svědomí 2,5 milionů úmrtí ročně, což je více než úmrtí na AIDS atuberkulózu.“ (Mlčoch: online dokument)

altruismus

altruism

(ve francouzštině je slovo altruisme odvozeno zlatinského alter– druhý)

Morální pravidlo, které vede jedince ktomu, že potlačuje svůj vlastní zájem ve prospěch druhých. Altruismus je součástí etických anáboženských systémů. Francouzský zakladatel sociologie afilozof Auguste Comte (1798–1857) hlásal požadavek „vivre pour autrui“ (žít pro jiné). Altruismus je pro něj protikladem egoismu. Všímá si, že je altruismus instinktivní, který mají společný lidé adalší živočichové, apotom altruismus rozvíjející se vlidské civilizaci. Je pravda, že altruistické chování je zaznamenáno imezi zvířaty. Příkladem může být třeba vydávání varovných signálů uptáků nebo veverek. Ten, kdo takové signály vydává, přitom na sebe může upoutat pozornost útočníka. Někdy se zdá, že signály jsou častější, když jsou vblízkosti příbuzní, což je právě případ veverek, ale neplatí to vždycky, protože takové signály jsou zaznamenány iuptáků smíšených druhů. Altruismem se zabýval francouzský sociolog Émile Durkheim (1858–1917) vsouvislosti se svou teorií altruistické aegoistické sebevraždy.

Podle sociobiologa Edwarda O. Wilsona (nar. 1929) se altruismus vyvíjí přirozeným výběrem. Jde oto, že cílem není zachování jedince, ale zachování genů. Tím by se dalo vysvětlit, proč se někdy jedinec může obětovat ve prospěch celku.

Při zkoumání pomocí metod počítačových her (půjčka na oplátku) se zjistilo, že zkrátkodobého hlediska je výhodné se chovat sobecky. Jakmile ale sledujeme procesy dlouhodobě, vyplatí se každému chovat se altruisticky, protože ostatní mají paměť aoplátka nakonec může přijít, ikdyž snějakým časovým zpožděním. Stejně jako odveta.

Jako umělý se jeví spor oto, zda je altruismus skutečně nezištný, když je motivován například náboženskými důvody. Tedy konkrétně, zda třeba Matka Tereza zKalkaty, která se starala ozubožené Indy na indických ulicích, jednala nezištně, nebo proto, že očekávala odměnu vnebi. Takové úvahy většinou vynechávají faktor, že dobrodinec nejedná dobře prvotně proto, aby se někam dostal (třeba do nebe), ale protože to považuje za správné amá rád lidi. Vduchu toho, co kdysi pronesl jeden světec, že by rád udělal nějaký dobrý skutek, okterém by Bůh nevěděl. To by byl vlastně skutečný altruismus bez vedlejších úmyslů.

amalgamace

amalgamation

Sjednocení různých částí do jednoho sociálního celku. Oněmi částmi mohou být osoby aseskupení, celkem pak skupiny nebo celá společnost. Amalgamace je již zastaralý pojem, který používala starší sociální filozofie. Označovala se tak smíšená manželství amíšení mezi různými etniky arasami. Toto slovo se dnes používá spíše vmetalurgii, což je příznačné, protože sociální vědy si často vypůjčují pro popis sociálních skutečností slova zjiných oborů, například pojem role zdivadla nebo vrstva, když se mluví očlenění společnosti.

Amalgamace je opakem sociální diferenciace. Amalgamací se označuje vteorii médií fakt, že „se hranice mezi aktivitami, na nichž se média podílejí, aaktivitami, které se mohou odehrávat bez účasti médií, stírají arozpadají… A tak už považujeme za samozřejmost, že při řízení vozu posloucháme rozhlasové vysílání (a vedeme urputné debaty omožnosti kombinovat řízení auta sdalšími mediálními aktivitami, naposledy sužíváním mobilního telefonu), že cestou do práce autobusem, metrem či tramvají čteme noviny ačasopisy, na televizi se díváme při večeři (někteří možná přes okraj složených aovázičku či popelník opřených novin…), že do divadla nám může během představení přijít SMS ovýsledku sportovního utkání.“ (Jirák: online dokument)

amerikanizace

americanization

Pojem označující vliv USA na životní styl, populární kulturu, technologii, jazyk, obchodní praxi apolitiku. Symboly amerikanizace jsou značky jako Coca-Cola, IBM, Microsoft, Hollywood, McDonald’s. Pojem se poprvé objevuje již vroce 1907. Jiný význam má vsamotných Spojených státech, kde označuje proces integrace imigrantů do života americké společnosti. VUSA vládlo před první světovou válkou přesvědčení, že příliv imigrantů je pro zemi přínosem aposiluje ji. Odtud také pochází idea → melting pot, tavicího kotlíku, kdy mícháním různých kultur dochází ke vzniku nové kvality.

VEvropě je amerikanizace často vnímána jako negativní jev, protože podle kritiků je doprovázena úpadkem lokálních tradic azvyků. Za nejvíce amerikanizované země Evropy se považují Finsko aNorsko. Vsouvislosti samerikanizací se často mluví opronikání anglických slov aanglicismů do českého jazyka (a národních jazyků vůbec). Zatím je však prokázáno, že aniž to vnímáme, vliv němčiny afrancouzštiny na češtinu je mnohem větší.

Protipólem amerikanizace je antiamerikanismus, způsob protestu proti pronikání amerického vlivu. Objevuje se vplné síle po druhé světové válce aběhem studené války. Důležitou roli zde hrály různé vojenské intervence USA ve světě, především během vietnamské války. Po zániku SSSR se USA staly jedinou supervelmocí, což na mnoha místech (i velmi odlišných, od Evropy až po arabský svět) vyvolalo další protiamerické nálady, které ještě vzrostly po válce vIráku. (Podle průzkumu provedeného vříjnu 2003 organizací Eurobarometer považuje Spojené státy za hrozbu světovému míru 53 % obyvatel Evropské unie, čímž se Spojené státy vočích Evropanů vyrovnaly Íránu aSeverní Koreji, které za hrozbu pro mír považuje stejné procento obyvatel EU.) (viz Wikipedia: http://cs.wikipedia.org/wiki/Antiamerikanismus)

anamnéza

anamnesis

(z řeckého anamnesis– vzpomínka)

Původně pojem zteorie poznání anauky oduši filozofa Platona. Podle toho, co si myslí Sokrates vPlatonových dialozích, je lidská duše nesmrtelná aexistuje před vznikem těla ipo jeho smrti. Předtím, než duše vstoupí do těla atím ho oživí, nahlíží bezprostředně ideje na jakémsi místě nad nebem. Protože toto vnímání je založeno na myšlenkách samotných, nejsou tu nedostatky poznání, jaké nám dávají klamavé smysly. Vtělením ztrácí duše přímý přístup ke světu idejí azapomene, kde získala život. Udrží si však latentní schopnost pamatovat si své prenatální znalosti, když obdrží vnější podnět, který tento vnitřní proces spouští.

Anamnéza je dnes také jeden ze způsobů dotazování vpsychologii, medicíně asociální práci. Cílem anamnézy vmedicíně je zachytit vbiografii jedince jeho předchozí tělesná aduševní onemocnění aporuchy asnimi související události aprožitky. Vsociální práci jde ovšechny relevantní údaje ke klinickému případu.

anarchie

anarchy

Stav bezvládí. Situace, kdy není uznávána žádná autorita ani pravidla, která vydává. To může být považováno za žádoucí stav, tedy že není žádná osoba ani skupina lidí, která ostatním vnucuje svou nadvládu, jak to hlásají anarchistická hnutí, ajedinec má absolutní svobodu, nebo negativně, že ve společnosti vládne po pádu oprávněné autority chaos. Pak je třeba anarchii odstranit aopět nahradit řádem. Vrealitě netrvá absolutní anarchie většinou příliš dlouho, protože obvykle bývá záhy nastolena nějaká nová autorita. Italský filozof Niccolò Machiavelli (1469–1527) popisuje sodkazem na Aristotela tři pozitivní atři negativní formy vlády. Pozitivní: monarchie, aristokracie ademokracie. Negativní: tyranie, oligarchie aanarchie. Německý Lexicon Philosophicon v17.století říká, že anarchie nastává, když „není žádný senát, žádné právo ažádný zákon“. Někdy se pojem anarchie používá ve stejném významu jako chaos nebo anomie.

Za čas společenské anarchie bývá označováno například období po Francouzské revoluci. Také během občanské války ve Španělsku v30. letech 20. století byly některé severní oblasti země pod vlivem anarchistických idejí. Takzvaný svobodný stát Christiania vKodani (Kopenhagen), který vznikl vroce 1971 ažijí vněm poslední hippies aanarchisté, je organizován podle anarchistických idejí. Plénum obyvatel projednává různé záležitosti, které se týkají celého společenství. Policie zde neexistuje. Obyvatelé považují sami sebe za „svobodné město“, tedy útvar, který je nezávislý na politických orgánech země, která je obklopuje. Dánské úřady považují toto místo ajeho obyvatele, kterých je kolem 900, za „sociální experiment“. Obyvatelé se zavázali platit náklady za elektřinu avodu adánský stát považuje oblast za autonomní komunu, kterou trpí, přinejmenším do doby, než bude třeba řešit otázku, co udělat se zdejšími pozemky.

Noam Chomsky, americký antikapitalistický disident, soudí, že žádný konec anarchismu není vdohledu. Naopak, jeho ideje budou zapotřebí:

„Stojí za připomínku, že naplnění utopického snu je považováno za bezprostřední perspektivu již od počátku 19. století (ktomuto období se ještě stručně vrátím). V 80. letech 19. století mohl revolučně socialistický umělec William Morris napsat: ,Vím, že se dnes přijímá názor, podle něhož konkurenční systém podle zásady ,ti nejupozaděnější ať táhnou kčertu‘ je posledním hospodářským systémem, jaký kdy svět spatří, že je dokonalostí, že jím bylo dosaženo definitivnosti. Je zajisté odvážné postavit se přímo proti tomuto názoru, který, jak jsem se dověděl, zastávají iti nejučenější muži.‘

Jsou-li dějiny vskutku ukonce, jak někteří sebejistě prohlašují, ,zemře civilizace‘. Morris ale dodal, že vše vhistorii nasvědčuje, že tomu tak není. Naději, že ,dokonalost‘ je na dohled, opět vzbudila 20.léta našeho století. Za silné podpory všech liberálů asamozřejmě iobchodního světa se kampani Woodrowa Wilsona vduchu ,děsu zrudých‘ podařilo oslabit odbory anezávislé myšlení. Mohla tak nastat éra nadvlády byznysu, oníž se mělo za to, že bude trvalá. Na vrcholu automobilové konjunktury se zhroutily odbory, pracující byli bezmocní apropadali beznaději. Násilné rozdrcení odborů apráv dělníků často šokovalo ipravicový britský tisk. Jeden australský návštěvník, jehož slabost amerických odborů ohromila, vroce 1928 konstatoval, že ‚odborové organizace existují jen proto, že je zaměstnavatelé tolerují. [...] Ve skutečnosti se nijak nepodílejí na ovlivňování podmínek vtovárnách.‘

Následujících několik let ukázalo, že takovéto naděje byly předčasné. Tyto stále se vracející sny jsou ale modelem, který dnes chtějí obnovit ,kontrolní pyramidy‘ ajejich političtí zmocněnci.

V dnešním světě by podle mého názoru mělo být cílem přesvědčeného anarchisty, aby bránil některé státní instituce proti útoku, který je proti nim veden, azároveň se snažil otevřít je smysluplnější politické participaci, aby je– budou-li vytvořeny vhodné podmínky– nakonec vdaleko svobodnější společnosti demontoval.“ (Chomsky 1998: 108–113)

anarchismus

anarchism

Politická teorie, ideologie, filozofie asnimi spojená praxe směřující kpopření státní moci, nebo dokonce zrušení jakékoli moci. Jeho vrchol spadá do doby druhé poloviny 19. století aprvních desetiletí 20. století především ve Španělsku aItálii. Odmítá jakoukoli vládu lidí nad lidmi akaždou formu hierarchie, protože se jedná oútisk. Anarchie je odmítnutí hierarchických struktur, ato až zrušení struktur státu astátního organizování lidské společnosti. Pojem anarchismus zahrnuje mnoho odlišných proudů. Obecně označuje snahu oosvobození od každé vlády, násilí aautority, scílem rovnosti, bratrství aco největší svobody všech lidí. Stát akapitalistické vlastnictví mají být zrušeny revolucí anahrazeny dobrovolnou „federací“ jednotlivců nebo komunit. Protože dával přednost neorganizovanému osobnímu nasazení (na rozdíl od socialismu amarxismu), našel živnou půdu především vneindustrializovaných zemích Jižní Ameriky acarského Ruska.

Anarchismus je možno členit na liberální (individualistický) akolektivní. Liberální anarchismus usiluje ve své radikální podobě oodstranění všech společenských amorálních vazeb. Stát má být nahrazen „spolkem egoistů“ (německý filozof Max Stirner, 1806–1856). Ve své umírněné formě je jeho cílem vzájemná pomoc arovnováha mezilidských vztahů aspolečenských organizací. Od francouzského typografa amyslitele Pierra-Josepha Proudhona (1809–1865) pochází výrok: „Vlastnictví je krádež.“ Míněno je ovšem vlastnictví bezpracně získané. Kolektivní anarchisté (zástupci, například ruský revolucionář Michail Bakunin /1814–1876/, Petr Kropotkin /1842–1921/) tvrdí, že kapitalistické soukromé vlastnictví spočívá na vykořisťování azakládá tak vládu kapitálu nad prací. Stát má být zničen spontánní lidovou revolucí apřeměněn vkomunistickou společnost bez vlády. Vztah mezi anarchismem amarxismem byl však vždy velmi napjatý až nepřátelský.

Metody anarchistického teroru převzaté z90.let 19. století ovlivnily v70. letech 20. století některé extrémní levicové proudy (skupina Baader-Meinhofové vSRN, Rudé brigády vItálii). Pacifisticky orientovaní anarchisté ale vyzývají knenásilí, což ovlivnilo hnutí občanské neposlušnosti Mahátmy Gándhího ve 40. letech, Martina Luthera Kinga v50.letech amírové hnutí v80. letech.

Vnašich zemích vznikla vroce 1904 Česká anarchistická federace, která chtěla šířit anarchismus mezi dělníky aintelektuály. Za první republiky byla vroce 1919 zrušena Federace českých anarchistů komunistů adošlo ke sloučení snárodními sociály do Československé strany socialistické. Někteří anarchisté se podíleli na zakládání KSČ. Anarchisté však byli později zkomunistické strany vyloučeni. Po roce 1989 došlo koživení anarchistických myšlenek jako inspirace vboji proti globalizaci světového obchodu aúdajné nadvládě nadnárodních společností. Ačkoliv se anarchismus jako ideu nikdy nepodařilo uskutečnit, jeho stále aktuální výzvou je téma decentralizace moci.

anarchosyndikalismus

anarcho-syndicalism

Větev → anarchismu, která se zaměřovala na hnutí pracujících. Anarchosyndikalisté kombinovali základní teoretická apolitická východiska anarchismu sidejemi odborů. Cílem anarchosyndikalismu bylo zničení státu prováděním „přímých akcí“, tedy živelného hnutí. Anarchosyndikalismus odmítá stát ipolitické strany. Podle něj by základem politické organizace měly být samosprávně řízené podniky. Hlavním nástrojem politických změn by měla být podle anarchosyndikalismu stávka. Anarchosyndikalismus vznikl koncem 19.století, prosadil se především vzemích srozsáhlou řemeslnou, živnostenskou azemědělskou malovýrobou (Francie, Itálie, Španělsko). K jeho významným představitelům patřili například G. Sorel, A. Labriola, G. Hervé, L.Jouhaux. Do vypuknutí první světové války anarchosyndikalisté vystupovali radikálně proti přípravě války, potom ale většinou přešli kidejím obrany vlasti. V roce 1922 vznikla Mezinárodní asociace pracujících scílem likvidace buržoazního státu avytvoření svobodné společnosti bez státních orgánů, svýrobou, která bude řízena odbory. Tato anarchosyndikalistická ústředna sehrála důležitou roli vobčanské válce ve Španělsku vletech 1936–1939, kdy se účastnila ultralevicových revolučních aktivit. V současné době není anarchosyndikalismus významný, jakýsi vliv si udržuje vodborovém hnutí Latinské Ameriky aŠpanělska.

androgynie

androgyny

Spojení mužských aženských znaků. Někdy se používá ve stejném významu jako hermafrodit, což ale není zbiologického hlediska správné. Vosobnostní psychologii se mluví omužskosti aženskosti. Mužskost je spojována sinstrumentalitou, ženskost sexpresivitou. Jde ovzájemně nezávislé dimenze osobnosti, které popisují psychosociální aspekty pohlavnosti, orientaci pohlavních rolí.

„Mít ‚maskulinní rysy‘ primárně znamená, že osoba je nezávislá aasertivní. Mít vysoké skóre v‚maskulinitě‘ je tedy vztaženo kvysokému stupni sebeocenění aúspěchu vmnoha situacích. Mít ‚femininní‘ rysy primárně znamená, že osoba je pečující aorientovaná na vztahy mezi lidmi. Lidé, kteří mají vysoké skóre ‚feminity‘, mají spíše sklon vyhledávat adostávat společenskou podporu. Mají sklon více prožívat sociální blízkost abýt šťastnější vmanželství.“ (Coon, Mitterer 2008: 368)

O androgynech hovoříme tehdy, když má někdo vysoké hodnoty na obou škálách. Androgynní osobnosti jsou údajně potenciálně zdravější, protože mají širší paletu možností, jak řešit problémové situace.

anima a animus

Pojmy zanalytické psychologie Carla Gustava Junga. Jedná se otermíny, které jsou odvozeny zlatiny. Animus je duše, duch vprotikladu ktělu, také paměť, odvaha, arogance, sebedůvěra, vzdor, hněv, zášť, postoj, humor, vášeň, toužící duše, touha, odhodlání, tendence. Pokud vystupuje anima ve snech, činí tak často jako prostředník mezi nevědomím aJá (Ich). Anima může vystupovat často jako Panna Maria ijako nevěstka obrácená ktomuto světu avyplňuje tak různé možné fazety (tenké plošky, třeba na povrchu zbroušeného diamantu) ženského vpředstavách muže.

Animus také představuje mužský prvek vženské psychice. Anima je závan vzduchu, vítr, vzduch (prvek), dech, duše, život, oddělená duše. Představuje ženský prvek vmužské psychice. Oba termíny Jung zahrnul pod pojem duše, kterou chápal jako archetypální vnitřní nevědomou osobnost. „Duše“ podle Junga je „ohraničený funkční komplex“ na rozdíl od psyché, která je (podle německého pojmu Gesamtheit) celkem, souhrnem všech nevědomých fenoménů ivědomých prožitkových kvalit.

Jungovi kritici říkají, že Jung do své psychologie jen přenáší již tehdy obvyklé popisy rolí, takže animus je popisem nevědomé pocitové stránky ženy anaopak.

animismus

animism

Náboženské představy připisované starým přírodním národům ataké některým současníkům, kteří žijí mimo oblast průmyslových společností. Pojem animismus razil anglický antropolog Edward Burnett Tylor (1832–1917). Podle něj věřily přírodní národy vexistenci duchovních bytostí apůvod této víry byl ve víře vduše zemřelých. Podle Taylora se tato víra dále vyvíjela přes víru vdalší duchy až kpředstavě existence více bohů– polyteismus. Nejvyšším stadiem náboženství je pak → monoteismus– víra vjednoho Boha. Podle animistických představ jsou vlidském těle dvě složky. Jedna je aktivní vnoci adruhá za dne. Archaický člověk si tak interpretoval jevy jako smrt, sny, rituální extázi. Když duše po smrti opustí tělo, člověk zemře. Duši neměli jen lidé, ale také zvířata, rostliny, hory avěci. Teorie spočívá na dvou předpokladech, totiž že se lidská kultura od doby kamenné až do doby moderní vyvíjela lineárně aže poměry doby kamenné se dají dnes najít ukmenů, které stojí na nejnižším společenském stupni. Za mylnou se dnes pokládá ianalogie mezi takzvanými domorodci aevropskými dětmi (které také připisují život neživým předmětům).

Tylor si myslel, že idea lidské duše je základní náboženskou ideou aže je modelem pro pro všechny další nadpřirozené bytosti. Další badatelé pak přišli stím, že může existovat ještě preanimistická fáze náboženského vývoje. Objevuje se pojetí „primitivního myšlení“, které náboženství vysvětluje jako intelektuální omyl. Francouzský sociolog Émile Durkheim ve své knize Elementární formy náboženského života (1915) tvrdí, že původ náboženství je vtotemismu. Identifikace stotemovým zvířetem může vycházet ziracionálních projekcí lidských očekávání ohledně bezpečnosti. Domnívá se, že takové kolektivní projekce jsou včlověku zakotveny silněji než halucinace– sny, které podle Tylora vedly kpředstavě duše anadpřirozených bytostí.

Animistické přesvědčení se týká komunikace snadpřirozenými bytostmi, nikoli metafyziky nebo otázek morálky. Jde spíše opraktické záležitosti, jako je potřeba obstarat si jídlo, vyléčit nemoc, odvrátit nebezpečí.

„Pokud animističtí duchové někde vykonávají svou autoritu, činí tak partikularistickým, skoro egoistickým způsobem. Uvalují sankce na jednotlivce za zanedbání vrituálech nebo porušení tabu, nikoli za akty morálního zanedbání nebo nějakého světského přestupku (online dokument: „animism“. Encyclopædia Britannica. 2010).

antagonismus

antagonism

(z řečtiny alatiny– konflikt; anti– proti, agónismos– zápas, soutěž)

Pojem zhegelovské amarxistické filozofie. V takzvaném dialektickém myšlení ale není používán pro označení protikladných vět, ale vůči sobě stojících protipólů jevů, pojmů, idejí ataké historických sil. Pro Hegela, který navazuje na Kanta, je rozum (Vernunft) sám vsobě protikladný. Při každém vývoji existuje nejdříve rozpor, který vzniká pohybem věcí. Hegel pojímá pohyb sám jako přítomný rozpor.

Bedřich Engels píše: „Zákony dialektiky se abstrahují zdějin přírody alidské společnosti. Nejsou totiž ničím jiným než nejobecnějšími zákony obou těchto fází historického vývoje, jakož imyšlení samého.“ Karl Marx: „V žádné oblasti nelze projít určitým vývojem anepopřít při tom svůj dřívější způsob existence.“

„Svět je plný pohybující se hmoty. Každý pohyb vněm mění jiný pohyb akaždá změna pohybu vyvolává rozpor. Ten vyplývá ztoho, že se některé pohyby různě spojují, zatímco jiné, jsoucí součástí stejného jevu, se nespojují apůsobí odlišně či protikladně. Každý jev ikterákoliv věc proto vsobě obsahují rozpor, který je základem jejich dalšího pohybu, změn avývoje. Je to vnitřní vztah mezi dvěma protichůdnými, spojenými anespojenými pohyby aznich vyplývajícími vlastnostmi věci či jevu, vztah mezi částmi celku imezi různými celky. Oba tyto protiklady existují závisle na sobě, vzájemně se vylučují apodmiňují, ale vždy mají cosi společného. Protiklady nemohou existovat bez sebe. Jeden protiklad chce zachovat daný stav, druhý chce jeho negaci; existence věci či jevu je výsledkem řešení tohoto rozporu...

Rozpory mají různé formy závislé na prostředí, vněmž se projevují. Jsou různé vehmotě neorganické, organické asociálně organizované– tedy ve společnosti. Každé formě pohybu odpovídají různé formy rozporů. Čím jsou věci ajevy složitější, tím složitější vnich probíhají rozpory. Vneorganické přírodě jsou rozpory ukryty, ale nikdo je neukrývá. Ve společnosti jsou rozpory také ukryty, ale navíc jsou lidmi často záměrně zastírány, popírány, vyvraceny, navenek zakrývány rozpory jinými, méně důležitými. Rozpory mohou být lidmi iabsolutizovány, bývá zatajován jejich skutečný význam, za hlavní mohou být vydávány rozpory vedlejší anaopak. Proto se rozpory ve společnosti obtížněji hledají. Tím spíše, že hledající je vždy vtěchto rozporech osobně zainteresován azpravidla se vědomě či bezděky ztotožňuje sněkterým protikladem.

Rozpory nejsou jen uvnitř věcí ajevů, ale také mezi nimi navenek. Vnější rozpory jsou vlastně vnitřními rozpory nekonečně strukturovaného celku. Mezi vnějšími avnitřními rozpory existuje dialektická jednota.“ (rozpor: viz online dokument)

anticipace

anticipation

Předjímání, předvídání, předzvěst; ve filozofii se objevuje už ustoiků aepikurejců. Tito filozofové odvozovali existenci obecných pojmů ve vědomí člověka přímo zlogu. Logos, doslova vřečtině slovo, byl vřecké filozofii jakousi základní zákonitostí procházející celý svět. Vhelénistickém židovství logos znamená věčné myšlení Boha. Logos umožňuje, že ve vědomí jsou obecné pojmy ještě předtím, než jsou vnímány konkrétní věci. Vpsychologii anticipace znamená podle německého filozofa Wilhelma Wundta (1832–1920) předjímání nějakých určitých procesů, dějů či jevů, které mají teprve nastat. Vytváří se na základě zkušenosti.

Robert K. Merton hovoří oroli intuice ve vědě: „Názor, že věda se zvětší části rozvíjí akumulací poznatků– ikdyž poznamenanou pochybenými výpady, bezradným tápáním adůvěřivým sledováním mylných cest či přechodnými úpadky –, předpokládá, že většina nových myšlenek azjištění byla již anticipována nebo nějak předznamenána. Vkaždé době se vyskytují náběhy ktomu, co se má záhy rozvinout plněji. […] Zatím jsme se zabývali jedním extrémem: předobjeveními aznovuobjeveními, která znamenají věcnou identičnost nebo funkcionální rovnocennost. Anticipace značí oněco menší míru podobnosti, kdy se sice ranější formulace spozdějšími překrývají, nezaměřují se ale na stejný soubor implikací, ani ke stejnému souboru implikací nevedou. […] Základní rozdíl mezi znovuobjevením aanticipacemi nebo předznamenáními je vystižen ve Whiteheadově maximě […]: ,Ale jak nás učí historie vědy, dostat se na dosah kpravdivé teorii achopit se její správné aplikace jsou dvě naprosto odlišné věci. Všechno důležité řekl už dříve někdo, kdo to neobjevil.ʻ […] Matematik, logik ahistorik idejí Augustus de Morgan si ogeneraci dříve všiml, že ,ve vědě vpodstatě ještě nebylo velkého objevu, ukterého by neplatilo, že jeho zárodky se nacházely ve spisech několika současníků nebo předchůdců člověka, který ho ve skutečnosti učinilʻ. […] Vezměme si třeba historii sociologie. […] Po celé generace se většina sociologických prací (tento text nevyjímaje) psala stylem vědeckého eseje. Na rozdíl od fyzikálních abiologických věd se vsociologii teprve poslední dobou ujímá praxe, kdy se ve vědeckém pojednání předloží kompaktní formulace problému, specifikují se metody anástroje zkoumání, uvedou se empirická zjištění, která jsou poté tak jako jejich teoretické implikace podrobena diskusi. Starší sociologické stati azejména knihy se vyznačují stylem, pro který je typické, že základní pojmy se většinou přesně nedefinují alogika postupu avztahy mezi proměnnými arozvíjenou konkrétní teorií zůstávají, vsouladu se zavedenou humanistickou tradicí, do velké míry pouze implicitní. Tato praxe přinesla dva důsledky: Za prvé, zamlčené základní pojmy amyšlenky snadno ujdou pozornosti, protože nejsou výslovně označeny nebo definovány, atak bývají některé znich až později znovuobjeveny. Za druhé, vágnost starších formulací svádí historiky idejí kneopodstatněnému nacházení předobjevení tam, kde poctivější analýza zjišťuje jenom mlhavou anevýznamnou podobnost. […]

Tyto nejasnosti kladou na historiky idejí obtížnou povinnost rozlišit mezi opravdovými anticipacemi apseudoanticipacemi, unichž je podobnost většinou omezena na náhodné užívání některých slov vyskytujících se také vpozdější verzi, jimž historik dodá význam, který odvodí zpozdějších poznatků.“ (Merton 2000: 26–30)

antiklerikalismus

anticlericalism

(z latinských slov anti– proti aclericus– duchovní)

Odmítání formy přímého, především politického vlivu církví. Antiklerikalismus je historické hnutí, které je proti náboženské institucionální moci avlivu, ať už skutečnému, nebo domnělému. Týká se to všech aspektů veřejného ipolitického života. Do života občanů se podle antiklerikálů náboženství nemá plést. Je aktivnější aagresivnější vůči církvím než jen stoupenci laického státu. Antiklerikalismu nicméně tolik nevadí existence apůsobení činnosti politických stran hlásících se ke křesťanství, ale proti bezprostřednímu vystupování církví jakožto politického aktéra. Toto hnutí aideje se objevují po celou dobu křesťanství. Důležitý byl na Západě vývoj od doby osvícenství, kdy proti pronikání církevní moci do občanského života vystupovali filozofové jako třeba Voltaire. Katolíci považovali za jedno zcenter antiklerikalismu zednářské hnutí.

Není náhodou, že se antiklerikalismus objevuje právě vzemích, kde se jinak pozice církví (většinou jde okatolickou → církev) jeví jako silná. To se týká například ireligiózně silného Polska.

antikomunismus

anti-communism

(zlatinských slov anti– proti acommunis– společný)

Souhrn intelektuálních apolitických názorů odmítajících → komunismus. Vznikl jako reakce na rozvoj komunistického hnutí afaktický postup komunistických stran. Má různé podoby sahající od teoretických koncepcí snažících se oreformu komunistických idejí přes liberalistickou kritiku až po bojovný antikomunismus. Takový se projevoval především za studené války.

Škála odpůrců komunismu byla široká, protože komunisté napadali některé základní atributy společnosti, ve které působili: soukromý majetek, politický pluralismus, náboženství, nacionální ambice, svobodnou kulturu. Odpůrci komunismu byli jak vnitřní, tedy lidé, kteří žili pod jeho panstvím avolili různé formy odporu, od pouhé nespolupráce až po ozbrojený odpor, tak vnější, tedy ze zemí, které se cítily ohroženy silou SSSR ajeho satelitů.

K antikomunismu patřil iantisovětismus, tedy kritika vládnoucí ideologie apolitické praxe SSSR, který byl vedoucí silou zemí „socialistického tábora“. V rámci politologie vznikl vědní obor kremlinologie (kremlologie), studující vnitřní azahraniční politiku SSSR. Kremlologové ztratili po konci komunismu do značné míry předmět svého bádání ajejich snahy byly navíc poněkud diskreditovány tím, že nedokázali velmi dlouho poznat, že konec SSSR akomunistického vládnutí se blíží.

antiscientismus

antiscientism

Ideový pohled na svět, podle kterého je vědecké poznání omezené ajednostranné. Možnosti vědy jsou omezené, což se týká především přírodních věd. Skepse se týká také role rozumu vpoznání alidském životě. Vextremních polohách je věda považována dokonce za lidem nepřátelskou. Zhistorického hlediska vidíme antiscientistické názory již vna konci 19. století. Jeho myšlenky bývaly spojeny se směry jako personalismus a→ existencialismus. Vědě atechnice se přičítá vina za rozpory vmoderní společnosti.

antisemitismus

antisemitism

Odpor vůči židům. Antisemitismus se vyskytuje vhistorii vmnoha podobách. Jeho historickou příčinou je zřejmě přítomnost židů jako odlišné náboženské menšiny ve většinové křesťanské společnosti. Židé po potlačení židovského povstání byli rozptýleni po Evropě aaž do roku 1948 neměli vlastní stát. Vkřesťanské společnosti se na ně pohlíželo jako na skupinu, která odmítla Ježíše Krista jako spasitele, aproto byli vystaveni pohrdání arůzným omezením. Na druhou stranu šlo okulturně vyspělé →etnikum, které dokázalo žít světšinovou společností vsymbióze. Židé vynikali jako vědci, obchodníci afinančníci. Protože jim jejich náboženství nezakazovalo půjčovat peníze za úrok, zatímco křesťané ho považovali za nemorální, stávali se často věřiteli, ato ikřesťanských panovníků. To na jednu stranu znamenalo, že je panovníci vybavili různými privilegii na jejich ochranu, na druhou stranu bývali předmětem nenávisti apředsudků. Například to, že díky přísnějším hygienickým zvyklostem nebývali tolik zasaženi morovými ranami, si křesťané vysvětlovali tak, že tyto nemoci působí sami židé otravováním studní. Antisemitismus vyvrcholil po nástupu nacistického režimu vNěmecku pokusem ofyzickou likvidaci evropských židů. O život přišlo ve vyhlazovacích táborech asi šest milionů židů. I vreakci na to vznikl na území Palestiny vroce 1948 židovský stát Izrael, který žije vnapjatých vztazích sokolními, převážně arabskými zeměmi. Dnešní antisemitismus se často maskuje právě jako odpor vůči postupům Izraele aodpor vůči sionismu. Vtakovém případě se někdy hovoří oantisionismu. „Na antisionismus nemůžeme pohlížet jako na jednolitý ideologický směr, protože má mnoho ,barev aodstínůʻ. Je nutné zdůraznit, že ne každá kritika Státu Izrael je antisionismus. Některé prvky politiky Izraele jsou jistě hodny kritického pohledu, zejména budování židovských osad na Západním břehu Jordánu, nicméně mnohdy legitimní kritika Izraele se zvrhne vklasický antisemitismus.“ (Lukešová, online dokument)

antropologie sociální

social anthropology

Jeden zoborů antropologie, který studuje, jak se lidské bytosti chovají vsociálních skupinách. Ve Velké Británii adalších zemích je to označení toho, čemu unás říkáme kulturní antropologie. Sociální antropologové podnikají dlouhodobé, intenzivní terénní studie (včetně metody přímého pozorování), zkoumají sociální organizace, zvyky, ekonomické apolitické organizace, právo ařešení konfliktů, vzorce spotřeby asměny, příbuzenství arodinnou strukturu, vztahy mezi pohlavími, výchovu dětí asocializaci, náboženství apodobně.

Sociální antropologie také zkoumá, čemu ajak lidé vsociálním životě přikládají význam, nejasnosti arozpory společenského života, vzorce sociálního chování, násilí akonflikty azákladní logiky společenského chování. Sociální antropologové se zabývají interpretací příběhů, rituálního asymbolického chování. Nezabývají se tímto předmětem jenom jako textem, ale zabývají se komunikací vsouvislosti skonkrétní situací avhistorickém kontextu, sekterým souvisí.

Od ekonomických apolitických věd se liší svým holistickým přístupem apozorností, kterou věnuje různosti světových kultur, asnahou opřesnost arelevanci mikrostudií. Sociologie používá při zkoumání odlišné metody (je kladen důraz na dlouhodobé zúčastněné pozorování ajazykovou kompetenci). Důraz je také kladen na kvalitativní analýzu spíše než na kvantitativní metody, které mají v oblibě sociologové aekonomové.

Kořeny oboru sahají do 19. století anavazuje na obory jako etnologie, folklorní studie. Předchůdci dnešní sociální (kulturní) antropologie jsou anglický antropolog Edward Burnett Tylor (1832–1917) askotský antropolog James George Frazer (1854–1941).

Moderní sociální antropologie byla založena ve Velké Británii na London School of Economics and Political Science po první světové válce. Obor ovlivnila metodologie, kterou přinesl Bronisław Malinowski při své terénní práci na Trobriandských ostrovech, avletech 1915–1918 teoretický program Alfreda Radcliffa-Browna, využívající koncepci sociologie Émila Durkheima.

Po druhé světové válce sociální antropologie vEvropě přijala principy strukturalismu francouzského antropologa Clauda Léviho-Strausse (1908–1909) amanchesterské školy (ta kladla důraz na případové studie adetailní analýzu konkrétních případů sociální interakce, aby bylo možno odvodit pravidla apředpoklady) britského antropologa jihoafrického původu Maxe Gluckmana (1911–1975).

Dnes patří kpředmětu zájmu sociální antropologie itakové otázky jako problémy globalizace, etnického násilí, gender studies ataké nových kultur asubkultur, které se týkají nejen fyzického světa, ale také virtuálního světa kyberprostoru.

apartheid

apartheid

(v afrikánštině: apartness)

Politika, která řídila vztahy mezi bílou menšinou vJihoafrické republice anebílou většinou. Vdobě apartheidu byla schválena rasová segregace apolitická aekonomická diskriminace nebílých obyvatel. Provádění apartheidu se často nazývalo „oddělený vývoj“. Tato politika se prováděla od 60. let 20. století abyla umožněna zákonem Population Registration Act zroku 1950. Všichni Jihoafričané byli klasifikováni jako bantu (černoši), barevní abílí. Později byla přidána čtvrtá kategorie Asiatů. Takzvaný Group Areas Act určil oblasti obytných aobchodních částí vměstských částech pro každou rasu ačlenové jiných ras byli vyloučeni zmožnosti tam provozovat obchodní činnost nebo vlastnit pozemek– 80 % půdy tak bylo vyhrazeno pro bílé obyvatele.

argot

argot

asimilace

assimilation

asociace

association

asociality

jehož pravda byla výpovědí potvrzována tak často, že oněm není pochybností;

které nemůže (nebo za současného stavu vědění ještě nemůže) být dokázáno;

jehož pravdivost nebo nepravdivost není ještě zajímavá, protože se vyskytuje jen vteoretickém modelu, přičemž závěry vycházející ztohoto tvrzení budou ještě zváženy;

které je posuzováno pouze podle jeho místa vnějaké teorii bez ohledu na kritéria pravdivosti.