Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Nakladatelství děkuje za významnou podporu partnerům vydání této knihy:

Sdružení CZECH TOP 100

Historický spolek Liechtenstein

Koruna Česká, monarchistická strana Čech, Moravy a Slezska

Monarchistické občanské sdružení MONOS

Občanské sdružení Laissez Faire

Hans-Adam II.

vládnoucí kníže z Liechtensteinu

Stát ve třetím tisíciletí

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Přeloženo z německého originálu „Der Staat im dritten Jahrtausend“ od Hanse-Adama II, vládnoucího knížete z Liechtensteinu, vydaného nakladatelstvím van Eck Verlag, Liechtenstein, 2009.

Authorized translation from the german language edition entitled „Der Staat im dritten Jahrtausend“ by Hans-Adam II, the Reigning Prince of Liechtenstein, published by van Eck Verlag, Liechtenstein, 2009. www.vaneckverlag.li

Copyright © 2009 Prince Hans-Adam II of Liechtenstein. All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4307. publikaci

Překlad Jiří Knap

Odpovědná redaktorka Mgr. Andrea Bláhová

Technická redakce a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 208

První vydání, Praha 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Translation © Grada Publishing, a.s., 2011

ISBN 978-80-247-3652-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8512-7 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8513-4 ve formátu EPUB

O autorovi

Hans-Adam II.

vládnoucí kníže z Liechtensteinu

Kníže Hans-Adam II. se narodil v roce 1945, je nejstarším synem knížete Franze Josefa II. Lichtenštejnského a kněžny Giny. Studoval ve Vídni na Skotském gymnáziu, na gymnáziu ve švýcarském Zuozu a na univerzitě v St. Gallenu, kde v roce 1969 absolvoval s titulem licenciát. Dne 30. července 1967 se oženil s Marií Aglaë, hraběnkou Kinskou z Vchynic a Tetova. Mají spolu čtyři děti.

Roku 1970 pověřil otec Hanse-Adama reorganizací, řízením a správou celého majetku knížecího rodu, v roce 1984 se kníže stal stálým zástupcem vládce. Dne 13. listopadu 1989 nastoupil po smrti svého otce vládu.

Pod vedením knížete Hanse-Adama II. vstoupilo Lichtenštejnsko úspěšně v roce 1990 do Organizace spojených národů a v roce 1995 do Evropského hospodářského prostoru. V roce 2003 hlasovali voliči v Lichtenštejnsku výrazně ve prospěch jím navrhovaného dodatku k ústavě, který posílil demokracii a monarchii.

Dne 15. srpna 2004 jmenoval kníže Hans-Adam II. svého nejstaršího syna, dědičného knížete Aloise, svým stálým zástupcem, aby jej připravil na následnictví, a sám se nyní věnuje spíše majetkovým otázkám knížecího rodu.

Úvod

Předně bych rád poděkoval všem, kteří se ujali nelehkého úkolu pročíst rukopis tohoto díla a poskytli mi podněty k mnohým opravám a doplněním. Předkládaná kniha je výsledkem desetiletí trvajícího kritického střetu s otázkou smyslu a účelu státu. Intelektuální dobrodružství, jež začalo již v dobách mých gymnaziálních studií – jak zmiňuji v první kapitole –, ani dnes, po mém odchodu z aktivního politického života, ještě není zcela uzavřeno.

Můj přítel, který je profesorem a s nímž jsem diskutoval o tom, do které kategorie patří tato kniha, se mě ptal: Jde o pojednání z dějin politického či ústavního zřízení, politický manifest, paměti, nebo o historickou knihu? Čím déle jsem o tom uvažoval, tím více se dílo před mýma očima měnilo v kuchařku s politickými recepty, které naše rodina shromáždila za uplynulá staletí a desetiletí. Úkolem těchto receptů je učinit myšlenku státu ve třetím tisíciletí stravitelnější pro co největší množství lidí. Ať už tyto recepty vypadají jakkoliv, jedno je možné říci s jistotou již dnes: z politických receptů uplynulých staletí a tisíciletí je bezpochyby možné se mnohému naučit, avšak třetí tisíciletí potřebuje nové recepty, které budou lépe odpovídat přáním a potřebám lidstva. Na konci druhého tisíciletí začala pro část lidstva epocha demokracie. Doufejme, že demokracie ovládne třetí tisíciletí a potom i vzdálenější budoucnost lidských dějin a nezůstane, podobně jako v předešlých tisíciletích, časově a geograficky omezenou poznámkou pod čarou dějin lidstva.

Jaký stát chce lidstvo ve třetím tisíciletí? Prezident Kennedy, jehož jsem měl tu čest jako mladý muž osobně poznat, řekl při své nástupní řeči v roce 1961: „Neptej se, co může stát udělat pro tebe, ale co můžeš ty udělat pro stát.“ Tehdy jsem byl mladý, plný idealismu a přesvědčen o pravdivosti prezidentova výroku. Dodnes jsem sice neztratil všechny své ideály, ale několik desetiletí zkušeností vytěžených z působení v národní i mezinárodní politice, počítaje v to i mnoho let strávených v čele malého, zato však moderního demokratického státu, mě přesvědčilo o opaku: „Neptej se, co může občan udělat pro stát, ale raději co může stát lépe než kterákoliv jiná organizace udělat pro občana.“ Jmenovanou organizací může být obec, jakákoliv mezinárodní organizace, nebo dokonce soukromá firma. Úkolem této knihy je vyložit, proč je stát pojatý jako monopolní podnik nejen neefektivním podnikem se špatným poměrem ceny a výkonu, ale mimo to představuje nebezpečí pro celé lidstvo, čím déle v této podobě trvá.

Kdo se kritickým pohledem ohlédne po lidských dějinách, zvláště ve 20. století, může vnímat stát jako reálné ohrožení svobody a života každého jednotlivce. Odmítnutí státního zřízení jakožto celku se na tomto pozadí jeví jako pochopitelné. Přeje si lidstvo vůbec stát ve třetím tisíciletí? Není možné konečně realizovat starobylou utopickou představu o společnosti bez státu? Odmítání státního zřízení je známé pod řeckým pojmem anarchie; dlouhou dobu šlo o mírumilovné a mírné hnutí zaměřující se na osobní vlastnictví. Anarchisté však možná nedostatečně zvážili, že osobní vlastnictví předpokládá právní řád. Bez státu je ovšem všeobjímající právní řád pouze těžko uskutečnitelný a natrvalo neudržitelný.

Na konci 19. století byla část anarchistického hnutí ovlivněna socialisticko--komunistickou ideologií, která odmítala osobní vlastnictví a podporovala násilí. Cílem komunismu bylo dosáhnout beztřídní společnosti bez státu. Přechodnou fázi umožňující dosažení tohoto cíle představovala diktatura proletariátu. Výsledkem byl totalitní stát, v jehož koncentračních táborech bylo zlikvidováno mnohem více lidí než v obecně známějších, nechvalně proslulých nacistických koncentračních táborech. Podle některých odhadů v nich pouze v Sovětském svazu zaplatilo za své politické přesvědčení životem až dvacet milionů lidí. V případě Číny jsou uváděna dokonce ještě vyšší čísla. Za kambodžský experiment s tzv. komunismem doby kamenné zaplatila životem třetina obyvatel. I když je tento odhad pravděpodobně přehnaný, výrazně převyšuje celkový počet šesti milionů obětí nacistických koncentračních táborů.

Proti tomu lze namítnout, že mezi národním socialismem a komunismem je minimálně jeden teoretický rozdíl: Kdo se narodil jako Žid, zůstal Židem a byl nacisty zavražděn v koncentračním táboře. Avšak kdo se narodil do role třídního nepřítele, měl alespoň teoretickou možnost přijmout socialismus a komunismus za svůj nebo se nechat obrátit. Tím se socialismus s komunismem dostávají ideově blíže tradičním světovým náboženstvím než národní socialismus, což však v politické praxi nečinilo žádný podstatný rozdíl. Kdo se narodil jako třídní nepřítel, dostal pouze zřídka možnost obrátit se. Za Stalina, Mao Ce-tunga, Pol Pota, jiné diktátory ovšem nevyjímaje, nechránilo jednotlivce ani obrácení k socialismu a komunismu před záhubou v koncentračním táboře.

Bylo by jistě příjemnou a úspěšnou změnou, kdyby se lidstvu ve třetím tisíciletí podařilo proměnit všechny státy v podniky poskytující služby, jež by na obecné rovině a na základě přímé i nepřímé demokracie a práva na sebeurčení sloužily lidem. Akcionáři tohoto podniku služeb „státu“ by byli vlastní občané, jimž by stát, jak bude vyloženo v kapitole deset, vyplácel vlastní zisky.

Anarchista by samozřejmě mohl namítnout, že monarcha z rodiny, která vládne po staletí, nemůže prosazovat zrušení státu. K tomu bych však chtěl poznamenat, že lichtenštejnská knížata nejsou za působení v čele státu placena ani ze státních prostředků, ani daňovými poplatníky. Na rozdíl od takřka všech jiných podobných zřízení jsou náklady na monarchii hrazeny soukromým majetkem knížete, respektive celého knížecího rodu. Úřad hlavy státu sice nabízí dostatek příjemných momentů a jisté výhody, avšak při snaze o dosažení lidského štěstí jde spíše o zábranu než o nutnost, a to nejen kvůli zodpovědnosti, již je třeba převzít – jde i o očekávání, která není možné naplnit.

Jako přesvědčený demokrat, jenž chápe demokracii v podstatně širším smyslu, než je dnes zvykem, směřuji svou knihu především k těm, kteří nemají chuť číst několikasetstránkové vědecké dílo. Ani politici na to nemají čas, ovšem pouze za předpokladu, že právě neprohráli volby. Proto jsem se snažil napsat knihu co nejsrozumitelněji, vypustil jsem poznámky pod čarou a nekladu příliš vysoké nároky na předběžné znalosti čtenáře.

Další důvod spočívá v obtížích, jaké by způsobila nutnost v každém jednotlivém případě dokládat zdroj informací, které se ke mně v průběhu posledních desetiletí dostaly; ať už šlo o značné množství přečtených knih a článků, nebo o rozhovory vedené s vědci mnoha rozličných oborů, eventuálně s politiky na národní i mezinárodní úrovni, a stejně tak s významnými osobnostmi, jež jsem potkal v této éře. Proto jsem se v první kapitole omezil pouze na líčení osobních zkušeností, jež výrazně formovaly můj názor na stát. Bylo mi dopřáno sledovat stát z mnoha různých úhlů pohledu: jako hlava státu; jako politik, který musí v přímé demokracii uspět v referendu; jako obchodník, aktivní nejen ve vlastním státě, ale také napříč kontinenty; jako historik-diletant, fascinovaný lidskou evolucí a kriticky promýšlející vliv vojenské technologie, dopravy a hospodářství na velikost státu. Od druhé do deváté kapitoly se pokouším vyzdvihnout právě ty momenty, které v minulosti ovlivnily dějiny lidstva a budou je nadále ovlivňovat v budoucnosti. Jde mimo jiné o náboženské a ideologické představy, hospodářské a komunikační systémy a stejně tak o vojenskou technologii. Sedmdesát stran věnovaných dějinám lidstva se některým čtenářům bude zdát příliš málo, jiným bude tato část knihy připadat příliš dlouhá.

Pokud se o dějiny příliš nezajímáte, můžete přeskočit kapitoly jedna až devět a soustředit se rovnou na desátou až třináctou. Zde jsou podány návrhy, jež poslouží ke zvýšení demokratičnosti a efektivity tradičního demokratického právního státu. Zmíněny jsou i možné způsoby, jak v postupných krocích ve třetím tisíciletí uskutečnit ideu moderního demokratického právního státu. Cílem pro třetí tisíciletí musí být přeměna států v podnik poskytující služby, jenž prospívá lidem. Lidé by již neměli sloužit státům a být ohroženi válkami či jinými procesy spojenými s existencí státu. To je cílem návrhu ústavy pro stát třetího tisíciletí, vysvětleného v jedenácté kapitole a připojeného v příloze.

1. Právo na sebeurčení – osobní přesvědčení

Ještě jako gymnazista jsem se na konci 50. let zajímal odůvody, jež tehdy vedly kalžírské válce. Ani při nejlepší vůli jsem nemohl pochopit, jak je možné, že ani ne dvacet tisíc Lichtenštejnců disponuje právem na sebeurčení, zatímco různým národnostním skupinám vAlžírsku, jež čítají několik milionů lidí, není toto právo přiznáno.

Se stejným problémem jsem se tváří vtvář setkal také vroce 1966 ve Francově době, když jsem jako student ekonomie byl na praxi vjednom bankovním domě ve španělském Baskicku. Diplomacie nikdy nepatřila kmým silným stránkám avdiskuzi jsem nemohl odolat pokušení logicky vyložit, že pokud několik málo Lichtenštejnců má nárok na sebeurčení, musí mít samozřejmě podobný nárok iBaskové. Baskičtí přátelé ze mě měli radost apřátelé španělští prokázali více diplomatického taktu, než jsem předvedl já. Mohli mi – anikoliv zcela neoprávněně, namítnout – že pokud nemají právo na sebeurčení Baskové, pak Lichtenštejnci už vůbec ne.

Pokud se člověk narodí do rodiny podobné mé, nechybí mu zpravidla vědomí historických amezinárodních souvislostí. Odějinách asvětové politice jsme vrodině vždy intenzivně akriticky diskutovali, od jistého věku jsem byl schopen nejen chápat podstatu těchto diskuzí, ale také se na nich aktivně podílet. Všem účastníkům diskuze bylo přitom jasné, že náboženská legitimizace, respektive formulka „zBoží milosti“, nejsou dostačující pro legitimizaci dědičné monarchie istátní autority. Naše názory se však rozcházely votázce, zda tento model přestal fungovat až v19. století, nebo ještě dříve. Na druhou stranu jsme byli všichni toho názoru, že ideologická legitimizace vpodobě nacionalismu nebo socialismu byla slepou uličkou historického vývoje. Ipřes zásadní problémy se nám demokracie jevila ajeví jako jediná důvěryhodná alternativa klegitimizaci „zmilosti Boží“. Votázce výběru nejvhodnějšího modelu demokracie se názory jednotlivých členů mé rodiny rozcházely.

Vmládí jsem se zájmem sledoval několik desetiletí probíhající proces dekolonizace. Všechny demokratické ahospodářské modely, ať už zkuchyně britské, francouzské, nebo americké, se však bohužel dříve nebo později ukázaly být jakpolitickým, tak hospodářským neúspěchem. Singapur nebo Jižní Korea jsou – alespoň zekonomického hlediska – výjimkami, které potvrzují pravidlo. Odborníci zoblasti politiky aekonomie vcelku jednohlasně prorokovali Singapuru při vyhlášení nezávislosti pochmurnou politickou ihospodářkou budoucnost. Jižní Korea byla ještě dlouho po válce považována za problémový případ bez budoucnosti. Státům vAsii, Africe aLatinské Americe bohatým na nerostné suroviny předpovídali experti v60. letech světlou budoucnost. Nacionalismus asocialismus se však vtěchto státech bohužel postaraly nejen olikvidaci jakéhokoliv modelu demokracie, ale zpravidla také hospodářství.

Dalším problémem bylo, že státy, které setřásly koloniální vládu, byly takřka bez výjimky umělými výtvory. Hranice vytyčovaly koloniální velmoci, aniž braly ohledy na místní obyvatelstvo. Vznikly tak státy svelmi heterogenním obyvatelstvem, tzv. mnohonárodnostní státy. Vtomto ohledu se ukázaly jako zajímavé zkušenosti zdoby klasického mnohonárodnostního státu, tedy habsburské monarchie. Na velmi omezeném prostoru se střetávali amísili lidé různých jazyků, ras anáboženství. Jazyk se mnohdy měnil od vesnice kvesnici, vedle katolické vesnice ležela vesnice protestantská nebo ortodoxní, celý obrázek doplňovala židovská menšina. Ničivé účinky nacionalismu, který vyvrátil habsburskou monarchii adovedl Evropu až kpolitickým katastrofám 20. století, se projevily imimo břehy starého kontinentu. Menšiny jsou nadále utlačovány, vyháněny, nebo dokonce vyhlazovány.

Intenzivní rodinné diskuze oproblémech habsburské říše asnimi spojený zájem ojiné multikulturní anábožensky pestré říše nebo státy světových dějin, to vše je snadno pochopitelné, obzvláště pokud si uvědomíme, že jsme po staletí pěstovali velmi úzké adobré vztahy sHabsburky. Má rodina měla silné postavení vdnešním Rakousku ana Moravě už vdobě babenberských vévodů, předchůdců Habsburků. Po vymření babenberských vévodů ve 13. století podporovala Habsburky. Pouze vkrátkých údobích v15. a16. století jsme nepatřili ke stejné náboženské apolitické straně. Vedle politických vztahů jsme však také byli příbuzní. Například má prababička byla mladší sestrou následníka trůnu Františka Ferdinanda d´Este. Vnaší rodině se vášnivě diskutovalo otom, jaké politické reformy by zachránily habsburskou monarchii před zánikem. Švýcarský příklad, který jsme měli přímo před očima, vybízel ksamozřejmému řešení: silně rozvinutá lokální demokracie apolitická decentralizace. Politickou decentralizaci habsburské monarchie navrhoval po smrti Františka Josefa I. během první světové války mladý císař Karel, to už ale bylo příliš pozdě.

Vdruhé polovině 20. století se dokonce iŠvýcarska dotkl problém menšin, který zasáhl kanton Bern shlavním městem. Tento kanton patří mezi největší anejvýznamnější ve Švýcarsku. Vedle německy mluvící protestantské většiny žila voblasti Jura menšina francouzsky mluvících katolíků, která se cítila politicky ahospodářsky znevýhodňována. Snaha ovětší autonomii pro francouzskou část kantonu Bern narazila zprvu uněmecky mluvícího obyvatelstva na jednoznačné odmítnutí. Při eskalaci konfliktu došlo kněkolika bombovým atentátům, radikální složky dokonce požadovaly připojení francouzsky mluvící oblasti Jura kFrancii. Švýcarská spolková vláda se do tohoto vnitřního kantonálního konfliktu vložila apokusila se uplatnit vroli prostředníka mezi znesvářenými stranami. Vroce 1974 se konečně podařilo nalézt řešení. Francouzsky mluvící menšina rozhodla hlasováním ovytvoření vlastního kantonu Jura. Ktomuto řešení se přiklonila výrazná většina, pouze některé francouzské obce by raději zůstaly vkantonu Bern. Po neočekávaně apřekvapivě příznivém politickém ihospodářském vývoji kantonu Jura se některé ztěch obcí, které setrvaly vkantonu Bern, rozhodly připojit se ke kantonu Jura. Pro mě představovalo toto mírové ademokratické řešení působivý příklad demokratického řešení konfliktně vyhrocené situace amožnosti prosadit právo na sebeurčení na obecní rovině.

Vedle osobně laděného arodinným zázemím podmíněného zájmu opolitiku ahistorii jsem se během studia ekonomie apráva vSt. Gallenu intenzivně zabýval komunistickým plánovaným hospodářstvím ve východní Evropě. Nikdo vnaší rodině nepochyboval, že se komunismus vtéto oblasti zhroutí, otázkou bylo pouze kdy ajak. Můj otec, kníže František Josef II., byl přesvědčen, že se Sovětský svaz rozpadne mírovou cestou ještě před dovršením milénia. Po zkušenostech svysokými cenami ropy od začátku 70. let, zkterých kynul Sovětskému svazu výrazný prospěch, jsem se přikláněl knázoru, že khospodářskému zhroucení dojde až po přelomu tisíciletí aže bude spojen se závažným válečným konfliktem, kdy se ke slovu dostanou jaderné zbraně. Nakonec měl pravdu otec, neboť vroce 1989 se rozběhl proces rozpadu sovětského impéria astáty střední avýchodní Evropy dostaly možnost osvobodit se od socialistické diktatury.

Ovlivněn znalostmi onegativních důsledcích rozpadu habsburské monarchie jsem tehdy začal uvažovat, jak by bylo možné sovětské impérium reformovat, aby se dalo zabránit jeho rozpadu. Dospěl jsem kzávěru, že mnohonárodnostní státy, kterým hrozí rozpad, ochrání před zánikem pouze důsledně provedené radikální reformy.

Na rozdíl od habsburské monarchie však reforma sovětského impéria azavedení tržního hospodářství byly podmíněny totální reformou ekonomiky. Přesto však lze najít styčné body. Oba státy byly mnohonárodnostní ažila zde pestrá směsice menšinového obyvatelstva. Často pouze náhodné vytyčování hranic mezi provinciemi alokálními republikami, jež bezohledně rozdělovaly území menšin, vsobě neslo zárodek budoucího problému, jenž hrozil přerůst vetnické čistky aobčanské války. Minority však mohou po staletí pokojně žít vedle sebe, pokud ovšem nejsou napadeny zákeřnou nemocí nacionalismu nebo se nestanou obětí demagogie náboženských fanatiků. Pestrá směsice minorit může působit blahodárně na obohacení kultury aekonomiky dané oblasti, jak ukazují zkušenosti zmnoha světových oblastí.

Vdobě zjevné krize sovětského impéria v80. letech se mi zdálo, že právo na sebeurčení prosazované na úrovni obce, omezení pole působnosti státu na úlohy spojené se zahraniční aobrannou politikou, na vnitřní bezpečnost ajustici, radikální privatizační program aokamžitá integrace do světového hospodářství skýtají možnost záchrany sovětského impéria. Prezident Gorbačov nebyl tou správnou osobou, protože nerozpoznal nutnost provedení tak radikální reorganizace. Nicméně lze předpokládat, že ipři správném odhadu by šance na úspěch byla minimální. Nejprve by spomocí vojska aKGB (tajné státní bezpečnosti) musel eliminovat komunistickou stranu, aby pak spomocí KGB aproti vůli vojska drasticky omezil výdaje na zbrojení. Následné vybudování právního státu by bylo možné uskutečnit až poté, co by KGB byla zbavena moci. Na druhou stranu je třeba ocenit historické zásluhy prezidenta Gorbačova, který se postaral oto, aby rozpad proběhl mírově, bez občanské války abez použití atomových zbraní. Nezbývá než doufat, že historici vbudoucnosti patřičně ocení státnickou prozíravost prezidenta Gorbačova atehdejších vrcholných politiků Sovětského svazu.

Vdruhé polovině 20. století bojovala Kanada spolitickým problémem francouzsky hovořící menšiny vQuébecu. Téměř polovina místního obyvatelstva požadovala nezávislost, jejíž prosazení by však vyústilo vproblémy sanglicky hovořící menšinou apůvodním indiánským obyvatelstvem, jež chtěly zůstat součástí Kanady. Tehdy se mi naskytla příležitost diskutovat sKanaďany omožném řešení na základě práva na sebeurčení na rovině obce. Výsledkem bylo, že rozlohou podstatně větší ana nerostné suroviny bohatší část Québecu shlavním městem Montrealem zůstala součástí Kanady. Část obyvatelstva, jež se vyslovila pro samostatnost, žije vrelativně úzkém územním pásu kolem řeky svatého Vavřince. Za těchto okolností by nezávislost pro frankofonní menšinu ztratila na zajímavosti. Poté co byly francouzské menšině uděleny určité výsady, se problém prozatím jeví jako vyřešený.

Sopačným případem se setkáváme vJugoslávii, kde ve stejné době došlo knaprostému selhání vedení, obzvláště vSrbsku aChorvatsku. Proces rozpadu Jugoslávie provázely dlouhá akrvavá občanská válka aetnické čistky. Politicky ahospodářsky byla Jugoslávie mnohem blíže západoevropským demokraciím atržnímu hospodářství než sovětské impérium, apřesto došlo ke katastrofě.

Zásahy mezinárodního společenství vJugoslávii byly od začátku nešťastné. Nevměšování anedotknutelnosti hranic prosazovaným vprvní fázi chyběl jasný koncept, který by odvrátil hrozící občanskou válku. Když zazněly první výstřely, začalo mezinárodní společenství uznávat suverenitu jednotlivých republik vrámci existujících hranic, ato svědomím, že sjedinou výjimkou Slovinska byly jejich hranice umělé avelmi sporné. Kdyby mezinárodní společenství podmínilo uznání suverenity Jugoslávie anedotknutelnosti jejích hranic respektováním práva na sebeurčení na rovině obce, bylo snad možné Jugoslávii zachránit avyhnout se občanské válce. Pod tlakem aspodporou mezinárodního společenství by pak bývalo bylo možné ponechat jugoslávskému státu pouze základní kompetence ana konci tohoto procesu by mohla Evropská unie takto od základu zreformovanému státu výhledově slíbit ičlenství. Došlo by ikúpravě hranic mezi dílčími republikami, které by lépe odpovídalo přáním apotřebám místního obyvatelstva. Vzniklé dílčí republiky by pak mohly převzít kontrolu nejen vsociální ahospodářské oblasti, ale ivjistých dílčích oblastech práva, které byly dosud plně vkompetenci centrální vlády. Takové uspořádání nevylučuje, že by mezinárodně nemohla být těmto dílčím republikám přiznána plná samostatnost, obzvláště pokud by se prokázalo, že jejich návrhy týkající se práva na sebeurčení nejsou respektovány centrální vládou. Uznání dílčích republik by přirozeně záviselo na respektování práva na sebeurčení na úrovni obcí. Bohužel však na půdě starého kontinentu zase jednou došlo ketnickým čistkám, jimž Evropa pouze přihlížela, což celosvětově poškodilo její pověst.

Je zde však idalší okolnost, která mě záhy vedla kpřesvědčení, že státy budou vnásledujících sto letech vystaveny mnohem větším odstředivým silám, než tomu bylo vestoletí předešlém. Hrozí reálné nebezpečí rozpadu, ať už pokojného, nebo ve víru občanské války. Když jsem v60. letech dokončoval studia vSt. Gallenu, převládal jak vekonomice, tak vpřípadě států názor „the bigger, the better“, tzn. „čím větší, tím lepší“. Malé státy, mezi nimi Lichtenštejnsko, jež bylo kromě toho monarchií, byly považovány za pozůstatky dávno zmizelého věku anebyla jim přisuzována takřka žádná šance na přežití. Evropa prý může politicky ahospodářsky přežít pouze za předpokladu, že se spojí. Jelikož se ode mě očekávalo, že se stanu hlavou právě takového trpasličího státu, přemýšlel jsem, zdá vůbec má smysl připravovat se na „zaměstnání“, jež nemá žádnou budoucnost. Proto jsem se začal intenzivně zabývat otázkou malých států.

Zdějin známe jak období, kdy převažovaly menší státy, tak etapy, kdy převládal model velkého státu. Politickou scénu vEvropě vdobě před římskou říší ovládaly malé státní útvary, jako byly městské státy antického Řecka. Po rozpadu římské říše zaplnily prázdný prostor opět nevelké státní útvary, které dominovaly až do konce středověku. Poté se opět prosadil trend velkých států acentralizace, jehož pomyslným završením avrcholem se mělo stát splynutí evropských států vEvropskou unii.

Jako student ekonomie jsem si však nemohl nevšimnout, že hospodářský úspěch Lichtenštejnska po druhé světové válce byl vpříkrém rozporu spřevládajícím názorem „the bigger, the better“. Když jsem na tento rozpor mezi teorií apraxí upozornil experty, dostalo se mi odpovědi, že ekonomický rozkvět Lichtenštejnska lze vysvětlit postavením finančního centra, turismem apoštovními známkami. Turismus sice hrál před druhou světovou válkou jistou roli vhospodářství této malé země, byl však zcela ochromen vdůsledku války apozději hrál pouze podřadnou roli. Známky představovaly sice ve srovnání světšími státy slušný zdroj státního rozpočtu anapomáhaly kudržování nízkých daní, nelze však jimi vysvětlit hospodářský růst po druhé světové válce. Ipo první světové válce byla snaha podpořit pozici finančního centra nízkými daněmi aoptimálními zákony, úspěch se však nedostavil, což lze přičíst především restriktivním devizovým předpisům vmeziválečné Evropě. Anšlus Rakouska vroce 1938 ke třetí říši vedl zobavy před obsazením Lichtenštejnska kodčerpání většiny zahraničních peněž ze země.

Každý, kdo se v60. letech obšírněji zabýval lichtenštejnskými statistikami, se mohl snadno přesvědčit, že motorem hospodářského úspěchu Lichtenštejnska po druhé světové válce byl průmysl. Počátky lichtenštejnského průmyslu sahají do druhé poloviny 19. století, kdy byla úspěšně uzavřena celní unie shabsburskou monarchií. Nízké daně vkombinaci slevnou avzdělanou pracovní silou značně zvýšily přitažlivost Lichtenštejnska pro sousední švýcarský textilní průmysl, který zásoboval největší trh habsburské říše. První světová válka azánik habsburské monarchie připravily menší lichtenštejnský průmysl oodbytiště, jež byla nyní hledána na švýcarském trhu, jelikož vysoká cla adevizové předpisy ztěžovaly export do zbytku Evropy. Tuto změnu orientace na švýcarský trh umožnila pouze skutečnost, že Švýcarsko bylo připraveno uzavřít smalým Lichtenštejnskem podobně výhodnou celní smlouvu jako předtím shabsburskou říší. Po druhé světové válce již západní Evropa neopakovala chybu, kterou udělala po první světové válce, kdy jednotlivé státy svými nacionalistickými předpisy takřka hermeticky uzavřely své trhy. Nejen zásluhou amerického tlaku byl nakonec liberalizován obchod zvláště vprůmyslovém odvětví vzápadní Evropě se Spojenými státy aKanadou.

Otevírající se světové průmyslové trhy nabídly malému Lichtenštejnsku, jež se odvolávalo na skromnou, ovšem více než stoletou tradici, netušené možnosti. Vzdělané obyvatelstvo, nízké daně atakřka žádná byrokracie, kterou si tento celkem dobře fungující právní stát nemohl dovolit, byly faktory, které přilákaly zahraniční investory aposkytly nadaným domácím podnikatelům možnost se vypracovat. Lichtenštejnsko bylo kromě toho atraktivní ipro vysoce kvalifikovanou odbornou pracovní sílu zNěmecka aRakouska, jejíž politická ahospodářská budoucnost byla po druhé světové válce nejistá. Pokud až do roku 1945 odcházeli Lichtenštejnci za prací do Švýcarska, stalo se naopak Lichtenštejnsko atraktivní pro gastarbeitery ze Švýcarska.

Čím intenzivněji jsem se zabýval otázkou hospodářského rozmachu Lichtenštejnska amnoha úspěšných malých firem, které vznikaly nejen vLichtenštejnsku po druhé světové válce, tím více jsem docházel kpřesvědčení, že převládající názor „the bigger, the better“ se výrazně rozchází srealitou.

Před druhou světovou válkou byl dálkový obchod obtížný adrahý. Problémy vznikaly vsouvislosti svysokými náklady na dopravu, snespolehlivostí obchodních cest, špatnými komunikačními možnostmi, obchodními celními bariérami astechnickými předpisy. Velké státy, které nebyly odkázány na obchod, protože byly schopny naplnit poptávku pouze vlastními zdroji, měly vsoutěži smalými státy, jimž tato možnost chyběla, rozhodující výhodu. Uvnitř vlastních hranic mohly být obchodní bariéry zdolány, uceněných nerostných surovin ajiných produktů, jejichž výroba byla zrozličných důvodů regionálně omezena, mohlo být docíleno monopolu. Lodní doprava byla mnohem levnější než doprava po souši. Státy jako Francie proto vybudovaly své vodní dopravní tepny svynaložením značných nákladů, část státu byla protkána rafinovaně zbudovaným systémem kanálů. Jiné státy jako Velká Británie, podobně iantické Řecko, byly zvýhodněny samotnými přírodními podmínkami, jelikož všechny jejich hospodářsky důležité regiony byly dosažitelné zmoře. Námořní národy pak obvykle zaznamenávaly inejvětší úspěchy při vytváření svých koloniálních říší. Tyto říše pak disponovaly vrámci svých hranic takřka všemi nerostnými surovinami ataké dostatečně velkými odbytišti, které výrazně usnadňovaly vybudování průmyslu.

Menší státy, obzvláště ty, které neměly přístup kmoři, byly vdobě začínající průmyslové revoluce dvojnásobně znevýhodněny. Nerostné suroviny totiž musely zvelké části importovat za vysokých nákladů, navíc bylo třeba pro masovou průmyslovou výrobu zajistit velká odbytiště, která obvykle neposkytoval domácí trh. Exporty, pomocí kterých musely být financovány importy, nebyly vdůsledku obchodních překážek avysokých cen dopravy na odbytových trzích velkých států konkurenceschopné. Čím více levnější, často lepší amasově vyráběné produkty vytlačovaly starší řemeslnou výrobu, tím kritičtější byla hospodářská, sociální, politická avojenská situace malých států. Od konce středověku až do konce druhé světové války pokračoval trend zhospodářských avojenských důvodů nezadržitelně ve směru velkých států.

Pokud to mohu posoudit, došlo po druhé světové válce nejenkpřerušení tohoto trendu, směr vývoje se dokonce obrátil ve prospěch malých států, ato nejen zhospodářských, ale také zvojenských důvodů, jak se pokusím vyložit níže. Rozeznal to již rakouský profesor Leopold Kohr (1909–1994), který tento poznatek sněkolika svými přáteli shrnul do výrazu „small is beautiful“, tzn. „malé je krásné“. Ktomuto přesvědčení je však nevedly ani tak hospodářské nebo vojenské úvahy jako spíše lidská dimenze, která se podle nich ve velkých státech afirmách ztrácela. Profesor Leopold Kohr byl velkým příznivcem Lichtenštejnska apo druhé světové válce zemi několikrát navštívil. Měl jsem tehdy tu čest apotěšení ho poznat adostal jsem možnost sním otéto otázce diskutovat.

Mizející překážky vobchodu se na tzv. Západě postaraly ovýrazné snížení nákladů na dopravu po souši, výstavba silniční aželezniční sítě umožnila dokonce ivpřípadě tak malé země, jako bylo Lichtenštejnsko, levný dovoz ku prospěchu konzumentů avybudování konkurenceschopného vývozního průmyslu, čímž získala pracovní síla. Byla zde však ještě jedna okolnost příznivá pro Lichtenštejnsko: průmyslový vývoj se odklonil od levné masové produkce ve směru malých, flexibilních ainovativních postupů, jejichž produkty umožňovaly větší ziskové rozpětí. Lichtenštejnsko nabízelo po druhé světové válce takřka ideální předpoklady ktomu, aby byla tato možnost využita adošlo krychlé industrializaci.

Větší státy nyní ztratily oproti malým státům, jako bylo Lichtenštejnsko, svou hospodářskou výhodu, dokonce byly znevýhodněny. Jejich průmysl byl, především sohledem na nákup aprodej, zaměřen na domácí trh, respektive na kolonie. Obvyklým důsledkem bylo, že se nakupovalo za vysokých nákladů, výchozí produkty nedržely krok snejnovějším vývojem, prodej byl závislý na chráněném trhu acelosvětový vývoj konkurence nebyl pozorně sledován.

Kdo ještě dnes věří tomu, že cla ajiné obchodní zábrany mohou ochránit domácí trh, škodí své zemi hned ve dvou ohledech:

1. Konzument je nucen spokojit se svyšší cenou anižší kvalitou.

2. Jsou ohrožena pracovní místa, protože vyšší ceny musí platit nejen konzument, ale ivýrobce, což oslabuje jeho konkurenceschopnost vůči zahraniční konkurenci.

Jelikož Lichtenštejnsko nemohlo svým firmám voblasti průmyslu nabídnout žádný domácí trh, musely se podniky od počátku orientovat na evropský, nebo dokonce na světový trh. Přes 40 procent exportu lichtenštejnského průmyslu míří mimo Evropu, dobrých 10 procent do Švýcarska, jež je možné označit takřka za domácí trh, azbylých více než 40 procent si mezi sebou rozdělí zbytek Evropy.

Další vývoj velmi rychle donutil úspěšné lichtenštejnské podnikatele, aby zaktivizovali své dceřiné společnosti vzahraničí; tímto vývojem je míněn především nedostatek pracovních sil vLichtenštejnsku. Zdroje pracovní síly vLichtenštejnsku avsousedních regionech Švýcarska aRakouska byly brzy vyčerpány, ahospodářství začalo velmi brzy lákat do země gastarbeitery. Již v60. letech tvořil počet cizinců vzemi 30 procent obyvatel, což vyvolalo politickou diskuzi, jejímž výsledkem byly předpisy omezující přísun zahraničních pracovních sil. Následkem toho se prudce zvýšily náklady na mzdy aplaty. Díl nákladů bylo možné snížit automatizací aracionalizací, ovšem podnik, který chtěl nadále růst, musel chtě nechtě část své produkce, distribuce, výzkumu aadministrace přeložit do zahraničí. Záhy zaměstnávaly lichtenštejnské podniky více zaměstnanců vzahraničí než doma.

Tento vývoj jsem mohl sledovat ztěsné blízkosti aporovnat jej světšími státy nejen vEvropě, ale imimo ni, které jsem poznal za své podnikatelské činnosti. Na konci 70. let jsem byl otéto změně trendu ve prospěch malých států, alespoň voblasti hospodářství, plně přesvědčen. Rozpad koloniálních říší byl podmíněn nejen politicky. Byla to především liberalizace světového obchodu, která silně omezila schopnost koloniálních říší zapojit se plnohodnotně do hospodářské soutěže. Státy, které se nedokázaly integrovat do světového hospodářství, apřitom byly tak velké, neměly žádnou vyhlídku na úspěšnou budoucnost. Kolonie se stále ve větší míře stávaly hospodářskou apolitickou zátěží. Globalizace ve světovém hospodářství uvolnila síly, které zpochybnily existenci mnoha států.

Jak téma, tak návrh byly přijaty svelkým zájmem, ovšem narazily podle očekávání ina tuhý odpor. Některé státy viděly vtéto konvenci možnost decentralizovat státy ohrožené rozpadem. Jiné státy se naopak obávaly, že takto jasná definice práva na sebeurčení povede kurychlení rozpadu států, přestože je toto právo zakotveno ivChartě OSN (není zde ovšem nijak dále definováno). Shoda panuje pouze vnázoru, že právo na sebeurčení patří kzákladním principům OSN, nebylo však dosud uskutečněno.

Sohledem na problémy OSN dosáhnout vtéto otázce konsensu jsem se rozhodl toto téma vOSN prozatím neprosazovat. Dalším důvodem byla ipřiostřující se ústavní diskuze vLichtenštejnsku opostavení monarchie. Jednak jsem se obával, že výtka mých politických oponentů, že monarchii chybí demokratická legitimizace, může mít dříve či později negativní dopad vlichtenštejnské iniciativě vOSN. Na druhou stranu jsem viděl vústavní reformě možnost demokraticky legitimovat monarchii, ale také prosadit do ústavy právo na sebeurčení obcí, ato ve formě, která půjde ještě dále, než bylo plánováno vnávrhu konvence. Po ústavní reformě se Lichtenštejnsko, tentokrát vpodstatně důvěryhodnějším postavení, mohlo ktéto otázce na půdě OSN ve vhodný okamžik vrátit. Mezitím jsem považoval za účelné, aby se vtéto otázce vzděláváním studentů, pořádáním konferencí avydáváním publikací angažoval ústav vPrincetonu.

Table of Contents

O autorovi

Úvod

1. Právo na sebeurčení – osobní přesvědčení