Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Jarmila Kelnarová, PhD.

PSYCHOLOGIE 2. díl
Pro studenty zdravotnických oborů

Hlavní autorka:
PhDr. Jarmila Kelnarová, PhD.

Spoluautorka:
Mgr. Eva Matějková, Ph.D.

Recenze:
Mgr. Jana Uhrová

Autorky děkují za cenné rady a podporu při zpracování učebnice PaedDr. Marii Blahutkové, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2014
Fotografie:
– obr. P1–P26, P31–P40 Ing. Jan Grepl
– obr. P27–P30 Mgr. Petra Šperlingová
Obrázky 1–9 podle předloh autorek upravil Karel Mikula.
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2014

Vydala GRADA Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 5441. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 128 + 20 stran barevné přílohy
1. vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3600-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9104-3 (pro formát PDF)
ISBN 978-80-247-9105-0 (pro formát EPUB)

Úvod

Milí studenti,

dostáváte do rukou odbornou učebnici Psychologie 2. díl – pro studenty zdravotnických oborů, která je nutná pro přípravu na povolání především ve zdravotnictví.

Kapitola Psychologie osobnosti je věnovaná biologickým a sociokulturním determinantám osobnosti, dále vlastnostem a typologii osobnosti. Pozornost je věnována jednomu z nejdůležitějších objevů Sigmunda Freuda, a to nevědomí. Děje a konflikty, které v nevědomí probíhají, jsou příčinou chyb, jichž se člověk dopouští. Této problematice se věnuje podkapitola Modely osobnosti.

V populaci se můžeme setkat s osobou, která trpí duševní poruchou nebo poruchou osobnosti. V kapitole Duševní poruchy a poruchy osobnosti je nabídnuta možnost orientovat se v Mezinárodní klasifikaci nemocí. Uvádíme zde etiologii a terapii duševních poruch.

Pro hodnotovou orientaci člověka je velmi důležité sebepoznání a sebehodnocení, této problematice se věnuje stejnojmenná kapitola.

Kapitola Psychologie zdravotníka se zabývá nejen požadavky na osobnost zdravotníka, jeho vlastnosti, profesionální chování, ale upozorňuje i na rizika vzniku syndromu vyhoření u této pomáhající profese.

Přístup zdravotníků k nemocným ovlivňují i choroby pacientů, které působí na psychiku nemocných. Zdravotník musí mít vědomosti o tom, jak může pacient reagovat na nemoc, musí znát faktory, které prožívání nemoci mohou ovlivnit. Iatrogenie může nemocného poškodit, u tohoto pacienta se mohou objevit stavy neurotické, dokonce až suicidální, je proto velmi důležité, aby zdravotníci toto pesimistické chování nemocného včas rozpoznali. Zvláštnostem přístupu k nemocným je věnovaná kapitola Psychologie nemocných.

Zdravotník by měl být člověk s vysokým morálním vědomím, musí znát etické principy péče o pacienta, lidská práva. K nemocným je nutné chovat se s úctou, evalvačně, profesionálně empaticky a v jednání zdravotníka by měl být znát altruizmus. S touto problematikou seznamuje kapitola Základy etiky, kde se můžete dočíst, jak je to s Hippokratovou přísahou a za jakých okolností může probíhat výzkum ve zdravotnictví.

V nemocnicích se setkávají pracovníci pomáhajících profesí s dospělými, ale ošetřovatelská péče se týká i malých pacientů, tedy dětí. Psychologicko-pedagogickému přístupu při práci s dětmi je věnována poslední kapitola.

Učebnice obsahuje učivo, které vychází ze schválených Rámcových vzdělávacích dokumentů Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy ČR. Navazuje na učebnici Psychologie 1. díl – pro studenty zdravotnických oborů.

Psychologie 2. díl – pro studenty zdravotnických oborů – je věnována především osobnosti, vlastnostem, sebepojetí, sebepoznání a může pomoci k poznání, zda vůbec při výběru povolání byla vaše volba šťastná. Vykonávat povolání pomáhající profese mohou lidé psychicky velmi silní, morálně zdatní, obětaví, optimističtí, pracovití, laskaví k lidem a se smyslem pro humor.

Učebnice vznikla na základě uvedené literatury, kterou doporučujeme pro hlubší osvojení vědomostí prostudovat. Jednotlivé kapitoly vznikly také na základě zkušeností při práci s nemocnými v nemocnici a ve speciálních zařízeních.

Při výkonu pomáhající profese si přejeme, abyste se řídili heslem „Salūs et sanitās hominum“. Na práci ve zdravotnictví je třeba se připravit nejen po stránce odborné, psychologické, pedagogické, sociální, právní a etické, ale především lidské. Toto povolání je posláním, a to byste si měli uvědomit.

Autorky

1Psychologie osobnosti

Cíl

Po přečtení této kapitoly budete schopni:

■vymezit pojem osobnost,

■vymezit biologické asociokulturní determinanty osobnosti,

■vyjmenovat vlastnosti osobnosti,

■znát základní typologie osobnosti,

■orientovat se vmodelech osobnosti,

■vymezit vlivy působící na osobnost.

Člověk je složen zbiologické, psychosociální aspirituální (duchovní) složky osobnosti. Jako biologická bytost je charakterizován svojí tělesnou konstitucí, vzpřímenou postavou, schopností se pohybovat po dolních končetinách aschopností používat své horní končetiny kpráci, což má veliký význam při jeho dalším poznávání okolního světa. Získávání informací ookolním světě mu dovoluje vyvinutý mozek, který mu zároveň umožňuje podle svých potřeb okolní svět přetvářet.

Psychologie osobnosti umožňuje člověku sebepoznání, sebepojetí, usnadňuje chápat vývojové změny mezi jednotlivými generacemi, které se dotýkají nejen myšlení, chování, ale istylu života.

Člověk jako sociální bytost je zařazen do společnosti lidí, mezi kterými se učí žít, od nichž získává nové vědomosti, dovednosti, návyky. Od lidí se učí poznávat okolní svět, samostatně akriticky myslet, pracovat, učí se rozumně rozhodovat, jednat. Vinterakci mezi lidmi se naučí uvědomovat si sám sebe, své přednosti, schopnosti, naučí se vytyčovat si životní cíle ajít odvážně za jejich uskutečňováním. Člověk jako osobnost se vinterakci sprostředím amezi lidmi neustále může zdokonalovat autvářet.

„Přirozeným spojencem vědecké racionality je hodnotová orientace na svobodu, rovnost asolidaritu, která je vlastní naší spirituální tradici. Patří sem isnaha oosobní vyjádření vlastní autentické zkušenosti se světem ase sebou samým“ (Říčan, 2010, s. 12). Duchovní dimenze osobnosti se týká také charakteristik kladných (např. láska, odpovědnost, obětavost), ale je třeba myslet ina negativní hodnoty ve světě lidí, jako je závist, nenávist, škodolibost aj.

Definicí kpojmu osobnost je mnoho, uvedeny jsou pouze dvě, ale zato velmi výstižné.

„Osobnost je člověk jako společenská bytost, individuum, které plní určitou společenskou roli amá určitou společenskou pozici“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 125).

„Člověk je osobností tehdy, když má svou tvář, když je autorem svých činů, když nekopíruje anenapodobuje, ale když zodpovědně stojí za tím, co dělá, když jedná svědomím důsledků svých činů. (…) Osobnost je dána především tím, co činí, jak se staví kdruhým lidem, ale také tím, jak dovede komunikovat se svým nitrem akontrolovat svou činnost svým svědomím atím, jak uvědoměle, odpovědně aohleduplně řeší úkoly svého života“ (Smékal, 2009, s. 28).

1.1Charakteristika osobnosti

Osobnost jako jedinečnou aneopakovatelnou bytost charakterizují především tyto volní vlastnosti:

■Cílevědomost – je dána tím, že člověk podřizuje své jednání, chování amyšlení jasně stanovenému cíli, kterého chce dosáhnout (obr. P1).

■Zásadovost – projevuje se tak, že se člověk ve svém jednání, chování amyšlení drží pevných zásad, které odpovídají jeho morálnímu přesvědčení, své názory rychle nemění, je stálý ve svém rozhodování (obr. P2).

■Vytrvalost – spočívá vtom, že člověk při dosahování svých cílů dokáže překonávat překážky aneustupuje, ikdyž mu často „hážou klacky pod nohy“ nemorální lidé, neúspěch ho neodradí od dosažení cíle. Veliká vytrvalost bývá označována jako houževnatost. Zápornou volní vlastností je tvrdohlavost, kdy člověk jde za svým cílem, kterého nemůže dosáhnout, anedá ani na dobré rady ostatních (obr. P3).

■Rozhodnost – schopnost rychlého řešení úkolu/problému na základě rozumné úvahy. Své rozhodnutí umí člověk změnit vjednání av čin.

■Samostatnost – člověk se rozhoduje samostatně na základě vlastních názorů, zkušeností avědomostí, nenapodobuje jiné, samostatně si určuje cíle. Jde ozodpovědného člověka, který dá ina dobré rady azkušenosti jiných, jejich správnost však sám uznává (obr. P4).

■Iniciativnost – projevuje se tím, že člověk je sám aktivní, nejedná jen na rozkaz apokyny druhých.

■Sebeovládání – projevuje se vzadržení aovládání takových projevů jednání achování, které by mohly ztížit nebo znemožnit dosažení vytčeného cíle. Nedostatek při sebeovládání se projevuje vkomunikaci, člověk neovládá své citové ařečové projevy, nemusí ovládat ani pohybové projevy, neumí zvládat bolest, smutek, strach, pohodlnost aj. (obr. P5).

■Kreativita – projevuje se originálními nápady při vytyčování nových cílů, při řešení problémů. Nápady jsou jedinečné apřínosné nejen pro jedince, ale často ipro společnost.

1.2Biologická asociokulturní determinace osobnosti

Mezi biologické determinanty osobnosti řadí Nakonečný (2009) tyto:

■Mechanizmy učení aevolučně preformované programy chování

■Specifická stavba afunkce nervové ahumorální soustavy

■Dědičnost

Biologickou determinací osobnosti rozumíme genetickou výbavu. Vrozená vybavenost člověka je individuálně velmi odlišná. Dědičnost je tedy přenos vlastností zjedné generace na druhou, nositeli dědičnosti jsou geny. Zděděné vlastnosti však mohou být výchovou aprostředím dále utvářeny.

Člověk se rodí do prostředí, které představuje určitou kulturu, systém životních podmínek. Vsociokulturním prostředí se člověk učí pohybovat, mluvené apsané řeči, hygienickým návykům, pravidlům slušného chování aj. První vliv kultury zprostředkovává narozenému dítěti rodina. Rodina jako instituce je přítomna ve všech kulturách světa amá pro vývoj člověka nezastupitelné místo. Rodina seznamuje dítě snormami chování, myšlení, se zákony, smódou, se zvyklostmi, stradicemi. Přísná výchova spojená stresty azákazy může způsobit odpor dětí proti společenskému řádu aprojeví se např. extravagantním oblékáním, úpravou účesu, odrazí se iv chování. Sociokulturní prostředí má nesmírný význam při utváření osobnosti.

1.3Vlastnosti osobnosti

Osobnost se vyznačuje mnoha vlastnostmi. Vlastnost osobnosti se projevuje stálým chováním jedince, jejími znaky jsou stálost, převládání, časové trvání, polarita. Vlastnosti mohou záviset na mnoha faktorech, např. na pohlaví či věku. Pro danou osobnost jsou její vlastnosti typické. Můžeme se setkat po letech se známým člověkem abudeme konstatovat, že je stále takový, jaký byl. Osobnost je sice dynamická, neustále se mění vsouvislosti svývojem, ale irelativně stálá, její vlastnosti jsou zachovány.

Vrozené vlastnosti osobnosti

Vrozené vlastnosti osobnosti jsou dědičně podmíněny. Týkají se vyšší nervové činnosti atělesného organizmu. Zděděné nebo vrozené zvláštnosti vyšší nervové soustavy se projevují vtemperamentových vlastnostech avlohách. Zděděné nebo vrozené tělesné zvláštnosti se projevují ve vzhledu, vzrůstu, vnáchylnostem kchorobám.

Temperament člověka se projevuje vprožívání ichování, poznamenává emocionální život amotoriku člověka. Vlastnosti temperamentu jsou považovány za vrozené. „Temperamentem označujeme souhrn vlastností organismu, které určují dynamiku aintenzitu celého prožívání achování osobnosti“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 130).

„Vlohy jsou vrozené anatomicko-fyziologické zvláštnosti člověka, na jejichž základě se vyvíjejí schopnosti“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 132). Jde ozvláštnosti týkající se organizmu (např. štíhlá postava), zvláštnosti smyslových orgánů azvláštnosti stavby ačinnosti centrální nervové soustavy (např. pohyblivost).

Získané vlastnosti osobnosti

V průběhu individuálního vývoje na základě interakce sprostředím, výchovy asebevýchovy může člověk získat tyto vlastnosti: schopnosti, zájmy, charakter, vlastnosti psychických procesů astavů.

Schopnosti nejsou vrozené, rozvíjejí se při činnostech ajsou historicky podmíněné, zajišťují lepší výkon než průměrný. „Schopnostmi nazýváme vlastnosti osobnosti, které jsou předpokladem pro úspěšné vykonávání nějaké činnosti“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 133).

„Schopnost je soubor předpokladů nutných kúspěšnému vykonávání určité činnosti nebo dovednosti, schopnosti se vyvíjejí na základě vloh učením; dělí se na psychomotorické, vjemové aintelektové“ (Hartl, Hartlová, 2010, s. 526).

Názory na schopnosti nejsou psychology definovány jednotně. Je názor mnoha psychologů, že schopnosti jsou vlastnosti vrozené.

„Schopnosti se rozvíjejí na základě vrozených, zvelké části dědičných předpokladů“ (Říčan, 2013, s. 244).

„Schopnosti mají svůj vrozený dispoziční základ, nazývaný vlohy. Vlohy jsou potencialitami, možnostmi, které se mohou, ale také nemusí aktualizovat ve skutečně vykazované schopnosti. Záleží to na interakci sprostředím, na jeho podnětnosti. Av souladu stím také na usilovnosti dotyčného jedince“ (Helus, 2011, s. 161).

Stupně schopností

■Nadání (nadprůměrné výkony vdané činnosti)

■Talent (vynikající výkony voboru)

■Genialita (mimořádně rozvinutý talent umožňující vytvořit epochální díla)

Dělení schopností

■Obecné – jde omoudrost, soudnost, spojovány jsou sobecnou inteligencí.

■Specifické – jde oherecké, řečnické schopnosti, umožňují vykonávat speciální činnosti.

■Primární – podmiňují rozvoj ostatních schopností, jde oschopnosti vnímání, představivosti, psychomotoriky, emocionality, intelektu.

■Sekundární – rozvinuly se na základě primárních schopností, jde oschopnost číst, psát aj.

Zájmy se mohou vprůběhu života měnit. Jde oaktivní úsilí člověka zabývat se předměty nebo činnostmi, které jsou pro něj zajímavé zhlediska poznávacího, ale iemocionálního. Zájmy obohacují člověka nejen onové vědomosti, dovednosti, ale přinášejí iradost, uspokojení, uvolnění, relaxaci. Zájmy mohou být materiální, společenské aduchovní/kulturní, jsou hodnoceny ipodle svých vlastností, tj. podle šířky, hloubky astálosti. Zájmy člověka pozvedají, mohou však při své jednostrannosti ibrzdit.

Charakter představuje morální profil člověka. Jde ovlastnosti, které se projevují vchování, jednání, myšlení av činech. Jde omravní hodnotu člověka, projevující se ve vztazích klidem, kpráci, ksobě samému, kokolnímu světu, křešení problémů ak překonávání překážek (Hartl, Hartlová, 2010). „Charakterem označujeme souhrn těch psychických vlastností osobnosti, které se projevují vmravní stránce jejího chování a jednání“ (Štefanovič, Greisinger, 1985, s. 137).

Vlastnosti psychických procesů astavů také patří kcharakteristice osobnosti. Vytvářejí se během individuálního vývoje člověka. Jde např. ovlastnosti paměti (trvalost, šířka, pohotovost), vlastnosti myšlení (přesnost, šířka, hloubka, kritické myšlení). Osobnost charakterizují itrvalejší stavy, např. roztržitost, únava, tréma.

1.4Typologie osobnosti

Klasická typologie

Nejstarší teorii temperamentu vypracoval řecký lékař afilozof Hippokrates (460–377 př. n. l. žijící na řeckém ostrově Kós) apozději ji upravil Galénos (2. stol. př. n. l.). Podle ní jsou vtěle čtyři tekutiny: krev (řecky sanguis), žluč (řecky cholé), černá žluč (řecky melan cholé) ahlen (řecky flegma).

Podle převládající tekutiny vtěle vznikají čtyři typy temperamentu:

■Sangvinik – člověk duševně rychlý, pohyblivý, veselý, společenský, optimista, snadno uněho vznikají arychle se střídají nepříliš hluboké city (obr. P6).

■Flegmatik – je pomalý, klidný, má slabé apomalu vznikající citové reakce (obr. P8).

1.5Modely osobnosti

Psychoanalytické modely osobnosti apříbuzné přístupy

Přístup psychologie učení – behaviorální terapie

Humanistické-fenomenologické modely osobnosti

1.6Vlivy působící na osobnost

1.7Poznávání aposuzování osobnosti

1.8Diagnostika osobnosti

Kontrolní otázky