Školní příběh
pejska a kočičky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlasta Hurtíková

Školní příběh pejska a kočičky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PŘEDMLUVA

Milé děti,

v této knize vás s sebou vezmeme do opravdické školy. Ale nebude to jen tak ledajaké povídání. Bude to povídání kouzelné...

Ptáte se, jak je to možné? Inu, to bychom nebyli my, aby se kolem nás pořád něco nedělo! No a tak se spolu budeme nejenom učit, ale zažijeme i spoustu zábavných příhod, zazpíváme si a nebude chybět ani pohádka na dobrou noc.

Už se na vás těšíme a máme vás všecky moc rádi!

S úctou

vaši pejsek a kočička

ÚVOD

Blížilo se září a pejsek s kočičkou si povídali o tom, jak by bylo hezké chodit s dětmi do školy.

„Aspoň bychom se tam naučili pořádně psát,“ řekl pejsek. „Beztak po nás ty naše škrábanice nikdo nepřečte!“

„To je pravda,“ přikývla kočička. „A taky bychom se tam naučili pěkně počítat! Vždyť je to ostuda, když ani nevíme, kolik máme korun, když jdeme na nákup.“

„Víš, kočičko,“ mudruje pejsek, „já si stejně myslím, že nám ta paní v obchodě dává některé věci zadarmo.“

„Proč myslíš, pejsku?“

„Inu, pokaždé, když jí dáme naše penízky, vrátí nám je skoro všecky zase zpátky!“

„A to je pravda,“ zamyslí se kočička. „Na to jsem nikdy nepomyslila.“

„Je to tuze hodná paní.“

„A jistě nás má moc ráda.“

Pejsek s kočičkou si pak ještě dlouho povídali o tom, jak jsou na tom světě někteří lidé hodní a s těmi, že se oni můžou přátelit, ale pak jsou i takoví, co hodní nejsou a druhým ubližují a s takovými se oni nesmí vůbec bavit!

No a pak pejska něco napadne. „Poslouchej, kočičko, tak ti mne napadlo, co když na nás v té škole nebudou všechny děti hodné? Co když tam budou některé děti zlé a budou se nám třeba posmívat?“

„To je pravda,“ polekala se kočička. „Třeba se nám budou smát, protože máme ocas!“

„A budou nás za něj tahat!“

„Ach, pejsku, na to nechci ani pomyslet,“ vzdychla si kočička.

„To já taky ne,“ mračí se pejsek. „A třeba se mně ty děti budou smát, protože mám na sobě takové dlouhé a ježaté chlupy!“

„Tak se mně zdá, pejsku,“ povídá smutně kočička, „že to s tou školou nebyl úplně nejlepší nápad. Možná bychom tam ani neměli jít.“

„Tak tam nepůjdeme a je to. Aspoň budeme mít klid. Však doma je nám dobře!“

A tak si pejsek s kočičkou řekli, že do žádné školy nepůjdou a zůstanou raději doma.

1
JAK SE PEJSKOVI ZAŠMODRCHAL KARTÁČ

Přišlo září a děti pospíchaly do školy. Cestou si vzpomněly na pejska a kočičku a řekly si, že se pro ně zastaví. Jaké však bylo jejich překvapení, když viděly, že jsou oba ještě v posteli! „No toto,“ mračily se děti. „Šup, ať už jste venku!“ volaly na pejska a kočičku. Ale těm se z postýlek nechtělo. Všelijak se pod těmi peřinami kroutili a protahovali, ven se jim nechtělo a moc do řeči jim taky nebylo.

„I copak, copak?“ ptaly se děti. „Vám se do školy nechce?“

„Ále,“ povídá po chvíli pejsek. „Když my se bojíme, že se k nám děti nebudou v té škole chovat hezky! Že se nám budou posmívat, třeba protože máme ocas, a budou nás za něj tahat! A proto jsme si oba řekli, že do žádné školy raději nepůjdeme!“

„I co vás to napadá!“ divily se děti. „Nikdo se vám ve škole smát nebude! Všichni vás budou mít rádi a budou se k vám chovat hezky! Jen se pěkně upravte, vezměte si aktovky a pospěšte si, ať nepřijdete první den pozdě!“ Děti se rozloučily a běžely do školy.

„Poslouchej, pejsku,“ povídá kočička, „neměli bychom to přece jen zkusit? Třeba se nám opravdu nebude nikdo ve škole smát.“

„No tak dobře,“ odpověděl pejsek. „Ale když se nám tam nebude líbit, tak se tam už nevrátíme!“

A pak oba vyskočili z postele a šli se upravit. Kočička se pěkně učesala, aby nešla do školy rozcuchaná, a na krk si uvázala růžovou mašli. Tu ona moc ráda. Pejsek se také zkusil učesat, ale moc mu to nešlo. Ono, takové hrubé a ježaté chlupy se tuze těžko češou! No a jak tak spěchal, kartáč se do těch jeho kudrlinek zamotal a nebylo možné ho vytáhnout. Pejsek s ním škubal na všechny strany a skuhral u toho a hekal, ale nic platné to nebylo. Kočička to pak také zkusila, ale kartáč byl do chlupů celý zašmodrchaný a za nic na světě se nechtěl pustit. A tak tam pejsek stál s tím růžovým kartáčem na hlavě a nevěděl, co si počít.

„To je nadělení!“ spráskla ruce kočička. „Co budeme dělat? Takhle přece do školy nemůžeš jít! Vždyť by se ti každý smál!“

„Ach jo,“ povzdechl si pejsek. „Tolik jsem se do té školy těšil a teď tohle!“

Kočička si pejska prohlížela ze všech stran a přemýšlela.

„Tak mne napadá, pejsku,“ povídá po chvíli, „když ti dám na hlavu čapku, kartáč bude schovaný a nebude ho vidět!“

„To je ono!“ volá pejsek. I dala mu kočička na hlavu čapku. Kartáč byl schovaný a už ho nebylo vidět.

„A teď ti dáme na záda aktovku a budeš vypadat jako opravdický žák!“

„Ano ano!“ radoval se pejsek, ale pak se zarazil. „My přeci doma žádnou aktovku nemáme!“

„Na to jsem už myslila,“ povídá kočička. „Však máme doma takový pěkný baťůžek, co nosíme všude s sebou – to je jako ta nejlepší aktovka!“ A dala pejskovi na záda baťůžek. Do baťůžku pak přidala dva notýsky, dvě pera a taky ještě barevné pastelky. „A na svačinku, abys nezapomněla, kočičko!“ volá na ni pejsek. A tak kočička odběhla do komůrky a přinesla svačinku.

„Teď vypadám jako opravdický žák,“ pochvaloval si pejsek s aktovkou na zádech a naparoval se před zrcadlem.

2
JAK ŠLI DO ŠKOLY

„Růžovou?“

„A my přijdeme první den pozdě,“ mračí se kočička.