Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Hatcher Childress

Templáři a tajemství Kryštofa Kolumba
Klíče k pravé totožnosti admirála a ke ztracenému pokladu templářů

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4770. publikaci

Odpovědná redaktorka Jitka Zamrzlová
Přeložila Andrea Fajkusová

Sazba Vojtěch Kočí
Počet stran 264
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© 2011 Ediciones Nowtilus S.L. (Pocket Edition) and 2005 (historia incognita)
Czech language translation © Grada Publishing, a.s., 2012

Kniha byla přeložena z originálu Los templarios y el secreto de Cristóbal Colón, vydaného nakladatelstvím Nowtilus, Španělsko.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

ISBN 978-80-247-4096-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8357-4 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8358-1 ve formátu EPUB

Dalo by se říci, že jsme obojživelné bytosti.

Nejsme svázáni pouze a jen s pevninou,

ale také s mořem.

Strabón, řecký geograf

TISÍC LET MOŘEPLAVBY APIRÁTSTVÍ

Nedali ti čas, aby ses to naučil. Nechali tě tam ařekli ti, jaká jsou pravidla. Jakmile tě zastihli nepřipraveného, zabili tě.

ERNST HEMINGWAY, Sbohem armádo

Mýtus oušlechtilém divochovi je nesmysl. Lidé se rodí, aby přežili.

SAM PECKINPAH

Když jsem se zabýval historickým aarcheologickým výzkumem ke své sérii knih Ciudades perdidas (Ztracená města), začali mě zajímat templářští rytíři, tajné společnosti apředkolumbovské cesty do Ameriky. Jakmile jsem zjistil, že velká část moderních příběhů opirátech má svůj původ ve ztracené flotile templářů, zahořel jsem touhou pokusit se najít vztah mezi svými dvěma oblíbenými tématy. Rozhodl jsem se proto pokračovat vbádání.

Jakákoli studie oKolumbovi by měla začínat počátky pirátství, ale ojaké době to vlastně mluvíme? Jak uvidíme dále, existuje mnoho důkazů otom, že by se mohlo jednat ovelmi rané období. Anejen to, mohli bychom se domnívat, že pirátství spadá do samotných počátků mořeplavectví.

Hodně se také spekuluje ochronologii vývoje aužívání námořních technik. Mnozí historikové jsou přesvědčeni, že již primitivní člověk měl plavidla ischopnost lovit ryby, přestože krozvoji komplexnějších námořních technik došlo až mnohem později. Tento pohled se dívá na naše předky jako na jednodušší stvoření, jako na primáty bez představivosti, kteří se báli moře. Naše rekonstrukce minulosti se zakládá zvelké míry na tom, jak vnímáme tuto minulost alidské bytosti, které vté době žily. Jestliže vidíme primitivního člověka jako zvědavého adůmyslného průzkumníka, představa, že by se nezajímal omoře, nám přijde směšná. Podle mého názoru se člověk vydal na moře omnoho tisíc let dříve, než se obvykle usuzuje.

Vezmeme-li vúvahu, že dvě třetiny povrchu planety pokrývá voda, schopnost využít tohoto prostředku spomocí plavidel, jako byly vory, kánoe, čluny alodě, se musela člověku jevit jako výhoda.

Moře, řeky ajezera byly autodráhami starověku. Plavit se po řece do přístavního města, které leželo vjejím ústí do jezera nebo do moře, by bylo mnohem jednodušší než urazit tuto vzdálenost po zemi. Cestovat vbárce podél břehu či pobřeží jezera by bylo bezpochyby rychlejší abezpečnější než projíždět potenciálně nepřátelskými osadami nebo narazit na loupežníky přepadávající cesty. Jakmile se jednou prokázala efektivnost cestování po vodě, co člověku bránilo brázdit moře, aby si zajistil obživu aobchod?

DŮKAZY OZAOCEÁNSKÉ DOPRAVĚ VESTAROVĚKU

Moderní historici tvrdí, že kontinenty byly osídleny díky kočovným kmenům, které se přemísťovaly všemi směry. Je velmi dobře možné, že obě Ameriky, Austrálie adokonce iněkteré ostrovy Indonésie byly kolonizovány poté, co se na ně člověk dostal po pevninských mostech. Ale proč omezovat objevné cesty vminulosti tím, že nutíme naše předky překonávat oceány po pevninských mostech?

Historikové aarcheologové považují námořní plavbu za jednu znejranějších známek civilizace adatum, kdy se začala používat tato tak důležitá technika, se neustále posouvá hlouběji do minulosti. Stačí říct, že zaoceánská mořeplavba tak, jak ji známe dnes, se provozuje už více než 6000 let.

Východní Středomoří

Tým archeologů zuniverzity vaustralském Sydney tvrdí, že důkazy oexistenci pokročilých námořních technik mají přímý vztah knálezu 30 000 let starých lidských kostí vpodmořské jeskyni na ostrově Nové Irsko vTichém oceánu, východně od Papuy-Nové Guiney. Podle australských archeologů se tito lidé museli dostat na Nové Irsko po moři, nemohli ho tedy překonat po žádném známém pevninském mostě.20

Existují nezvratné důkazy otom, že Polynésané aMikronésané brázdili rozsáhlé plochy oceánů na vahadlových kánoích: vzdálenost mezi Afrikou aJižní Amerikou urazili více než třikrát aosídlili tichomořské ostrovy. Jestliže se Polynésanům adalším kulturám povedlo překonat ohromné vzdálenosti voceánu před tisícovkami let, proč se nás moderní historikové snaží přesvědčit, že Kryštof Kolumbus byl prvním člověkem, který přeplul Atlantik?

Téměř každý zná hypotézu otom, že Vikingové se dostali se svými plavidly před asi tisíci lety do Grónska ana Labradorský poloostrov, astále větší kladnou odezvu nacházejí iúspěchy Leifa Erikssona. Je ale možné brát vážně radikálnější návrhy, podle kterých se před dvěma tisíci lety irští mniši mohli dostat do Severní Ameriky, stejně jako se to mohlo povést už dříve baskickým aportugalským rybářům, fénickým, řeckým ařímským objevitelům, hebrejským hledačům zlata aegyptským obchodníkům?

Nemožné? Proč? Je Atlantik tak nepřekonatelný? Prokázalo se, že ne: jsou lidé, kteří ho přepluli na veslařských člunech, kajacích adokonce na jednoduchých vorech. Starověcí středomořští mořeplavci používali mnohem dokonalejší plavidla, než byla ta, na kterých plul přes Atlantský oceán Kolumbus. Proč by nemohli podniknout zaoceánskou cestu? Kolumbus během své druhé cesty do Nového světa objevil zbytky evropské lodi, která ztroskotala na ostrově Guadeloupe, ve francouzské Západní Indii.49

Pro některé historiky jsou důkazy otom, že se starověcí objevitelé dostali do Ameriky, šokující. Vroce 1976 lovil brazilský potápěč José Roberto Teixeira ryby uostrůvku nedaleko ostrova Ilha do Gobernador – vzálivu Guanabara, blízko Ria de Janeira – anašel tři nedotčené amfory voblasti, kde se našly zbytky po několika ztroskotáních, přičemž některá znich spadala do 16. století. Vyprávěl, že místo objevu bylo plné úlomků keramiky akusů větších amfor.

Brazilský archeologický ústav se oamfory zajímal aposlal fotografie do muzea Smithsonian Institution, kde byly identifikovány jako římské nádoby. Později profesorka Elizabeth Willová zoddělení klasického jazyka akultury zUniversity of Massachusetts-Amherst určila, že amfory pocházejí z1.nebo 2. století př. Kr., byly zřejmě vyrobeny vKuassu, starověkém přístavu Zilis (Dchar Jdid) na atlantickém pobřeží Maroka, jihozápadně od Tangeru. Archeolog, který vedl vykopávky vKuassu, profesor Michel Ponsich, se shoduje sWillovou, pokud jde omísto výroby adatování amfor do 2. století př. Kr.49

Americký archeolog Robert Marx, který se specializuje na podmořské vykopávky, našel při průzkumu naleziště nedaleko Ria de Janeira vbahnitém dně zálivu dřevěný skelet. Díky sonaru objevil dále voblasti zbytky dvou vraků: loď z16. století ajiné, údajně starší plavidlo, ze kterého pocházely amfory.

Ale problémy začaly dříve, než se Marx mohl potopit, aby naleziště probádal. Brazilské úřady nenadchla myšlenka, že před jejich břehy ztroskotala římská loď, když se Španělsko aPortugalsko stále přou oto, kdo objevil Brazílii. Obvinili Marxe, že je italský agent, kterého vyslali, aby udělal příznivou reklamu Římu. Brazilské úřady odebraly Marxovi povolení kpokračování ve výzkumu anakonec mu zakázaly vstup do země.

Marx se domníval, že loď mohla sjet ze své trasy během bouře. Nenašly se koneckonců trosky ztroskotaných římských lodí nedaleko Azor, uprostřed Atlantiku? Hned uvidíme, že kmnoha těmto kontaktům sAmerikou došlo náhodně. Jen za poslední století přeplulo nedobrovolně Atlantik více než 600 plavidel, lodě avory byly za bouře unášeny větrem. Já osobně si nemyslím, že Římané pluli na riodejaneirskou pláž Copacabana proto, aby se tam opalovali. Je více než pravděpodobné, že si byli vědomi toho, že plují do Nového světa.

VLatinské Americe bylo nalezeno mnohem více římských předmětů. Profesor García Payón zuniverzity vJalapě našel vroce 1961 poklad římských šperků vhrobkách nedaleko mexického hlavního města. Vzácné nejsou ani nálezy římských spon (zavírací špendlíky, kterými se spínaly tógy) amincí. Ve Venezuele byla nalezena keramická nádoba naplněná stovkami římských mincí zobdobí od vlády Augusta do roku 350 po Kr. Tento poklad se nachází vmuzeu Smithsonian Institution, jehož odborníci se vyjádřili, že se nejedná oztracenou sbírku nějakého numismatika, nýbrž pravděpodobně openíze nějakého římského námořníka, dobře schované vpísku nebo vyplavené na břeh po ztroskotání lodi.49

Římany obvykle nespojujeme scestami po celém světě tolik jako jinou mocnost starověku: Féničany.

V1. století př. Kr. řecký geograf Strabón napsal: Známější jsou cesty Féničanů, kteří krátce po trojské válce objevili kraje za Herkulovými sloupy. Tam založili města, stejně jako vcentrální části pobřeží Libye [Afrika]. Jednou, když prozkoumávali pobřeží Libye, byli strženi mocnými větry na oceán. Po řadě dní, kdy byli zmítáni mořem, se jim podařilo vylodit se na ostrově označné rozloze, ležícím daleko na západ od Libye.49, 57

Vjednom starém textu najdeme podrobnosti opronikání Féničanů do Atlantiku po skončení trojské války, kolem roku 1200 př. Kr. Ale kam až se dostali?

Blízko Paraiby, vBrazílii, byl nalezen vroce 1872 kámen sfénickým nápisem. Téměř půl století se mělo za to, že se jedná ofalzifikát, ale vroce 1968 profesor Cyrus Gordon, vedoucí katedry středomořských studií Brandeiské univerzity, oznámil, že nápis je autentický. Nápis zParaiby hovoří ofénické lodi, která plula kolem Afriky, dokud ji větry nezanesly kbřehům Brazílie.57, 96 Skutečně, moderní objevitel Brazílie, portugalský mořeplavec Pedro Alvares Cabral, se vroce 1500 pokoušel obeplout Afriku, když ho větry svedly zjeho směru adovedly ho do Jižní Ameriky. Domníváme se, že země byla pokřtěna Brazílie na počest irské legendy oostrově Hy Brasil.

Pečeť templářů: dva jezdci na jednom koni

Profesorka Elizabeth Willová vypráví, že vroce 1972 byly nalezeny nedaleko pobřeží Hondurasu zbytky kartaginské lodi naložené amforami. Zřídili si Kartaginci pravidelnou obchodní cestu? Někteří odborníci tvrdí, že toltéčtí indiáni byli ve skutečnosti Kartaginci, kteří po porážce Římem vpunských válkách opustili Středomoří avystěhovali se do západní Afriky. Odtamtud emigrovali na poloostrov Yucatán vMexiku, kde znovu vybudovali svou civilizaci. Později byli vyhlazeni Aztéky, kteří se zmocnili kartaginských zlatých ingotů, aty pak skončily ve Spojených státech jako část Montezumova zlata azlata „sedmi měst Ciboly.“

Je pravděpodobné, že dokonce iŽidé se svého času dostali do Ameriky. Nedaleko Las Lunas vNovém Mexiku se našly nápisy ve staré hebrejštině, které údajně hovoří ojejich cestě azaložení města. Nicméně odborníci se nemůžou shodnout na skutečném obsahu nápisu, dokonce ani ti ne, kteří ho považují za autentický. Až vroce 734 prchla skupina Židů zŘíma před svými pronásledovateli po moři do Calalu, neznámé země.16

Vy, kdo slavíte Den hispánských národů (Día de la Hispanidad), nervěte si vlasy, je toho ještě více. Oněkolik let dříve, kolem roku 725, vyplulo zPorto Cale vPortugalsku směrem kostrovu Antilla sedm biskupů ajejich pět tisíc stoupenců, kteří prchali před muslimy ve Španělsku. Podle některých historiků se vylodili na západním břehu Floridy apronikli do vnitrozemí, kde založili město Cale – které se později pravděpodobně stalo moderní Ocalou. Židé, kteří utíkali před Římany, možná věděli oportugalském exodu anavštívili Porto Cale, aby se zeptali, po jaké trase se mají vydat. Jakmile se ocitli vAmerice, pojmenovali novou zemi Calalus, takové polatinštěné Cale.

Kolumbus ocestě Portugalců věděl amyslel si, že najde na ostrově jejich předky. Snad věřil tomu, že zbytky ztroskotané evropské lodi, které našel během své druhé cesty, patřily ktéto výpravě.

Možná že se Židé vydávali na oceán ivmnohem dávnějších dobách. Poklady krále Šalomouna pocházely ztajemné země Ofir. Přesná poloha této zlatonosné země byla předmětem mnoha spekulací. Šalomoun byl zetěm fénického krále Chirama asjeho pomocí se mu podařilo shromáždit obrovský poklad potřebný na stavbu chrámu vJeruzalémě.

Vbibli čteme:

Král Šalomoun dal také udělat lodě vEsjón-Geberu, který je blízko Elótu na břehu Rákosového moře vedómské zemi. Na ty lodě poslal Chiram své služebníky, lodníky znalé moře, aby byli se služebníky Šalomounovými. Dopluli do Ofiru apřivezli odtamtud králi Šalomounovi čtyři sta dvacet talentů zlata. (…) Jednou za tři roky zámořské loďstvo přijíždělo apřiváželo zlato astříbro, slonovinu, opice apávy (…) avelmi mnoho santalového dřeva i drahokamy.

První Královská 9:26-28, 10:22, 10:11*

Tito zběhlí mořeplavci odvezli do Esjón-Geberu ve zlatě celé jmění: 450 talentů je téměř dvacet tun. Objevení naleziště takového množství zlata by idnes přimělo řadu dobrodruhů přeplout oceán nebo idva. Ale rovněž přivezli stříbro, slonovinu, opice apávy… Historikové se snaží už několik století najít místo, kde se nacházela země Ofir, zdroj tak ohromného bohatství. Možná jeden zdůvodů jejich neúspěchu spočívá vtom, že se opírají oteorii, že ve starověku byla schopnost člověka plavit se po moři velmi omezená.

Krátkozraký postoj vykladačů bible ahistoriků shrnuje následující tvrzení německého vědce Manfreda Barthela, který napsal knihu Lo que verdaderamente dijo la Biblia (Co skutečně říká bible, vorig. Was wirklich in der Bibel steht): Zimbabwe vzniklo příliš nedávno, Indie byla příliš daleko, na Uralu bylo příliš zima… Zdá se pravděpodobné, že země Ofir se nacházela na nějakém místě na pobřeží Rudého moře.93

Stejně argumentují nejméně zaujatí němečtí vědci Hermann aGeorg Schreiberové ve své knize Ciudades sepultadas (Pohřbená města, vorig. Versunkene Städte): Vjistém okamžiku vznikla teorie, že země Ofir, která se objevuje vbibli, by mohla ležet na místě dnešního Peru. To je absolutně nemožné; v10. století př. Kr. neexistovala obchodní flotila, která by se dostala tak daleko. (…) Hledání oné slavné země bohaté na zlato se omezuje hlavně na jih Arábie ana africké pobřeží.75

Schreiberové říkají ve své knize velmi zajímavé věci, ale zároveň se nechávají pohltit podivnou logikou izolacionismu: domnívají se, že primitivní člověk se nikdy neodvážil vyrazit někam dál od pobřeží aznámého prostředí, aopomíjejí tak důkaz, který by je mohl přesvědčit oopaku. Manfred Barthel představuje ten nejreakčnější izolacionismus. Podle něj je příliš daleko dokonce iIndie. Podle jeho názoru, ikdyž by cesta do Ofiru azpět trvala tři roky – ne méně! –, nebyla by flotila vyspělých lodí schopná plout zElótu na břehu Rudého moře do Indie.

Jestliže pomineme tuto antropologickou krátkozrakost, začne se Peru jevit jako přijatelná možnost. Nicméně zbylé zboží pocházející zOfiru – opice, slonovina, pávi asantalové dřevo – nás nutí dívat se jiným směrem. Opice aslonovina přivedly vědce kpřemýšlení onějakém africkém přístavu, ikdyž obojí můžeme najít ivIndii ana jihovýchodě Asie. Náhodou odtamtud pochází jak pávi, tak santalové dřevo.

Nikoho nenapadlo umístit zemi Ofir do Austrálie, jedné znejbohatších zemí na minerály, kam mohli doplout zIndie nebo Sumatry. Na severu azápadě Austrálie byly objeveny velmi staré doly. Ve městě Gympie vQueenslandu se našla údajná pyramida, dnes již zničená, akromě četných egyptských afénických památek95 také asi jeden metr vysoká socha egyptského boha Thota zobrazeného jako pavián. Totéž místo se proslavilo jako město, které zachránilo Queensland díky zlaté horečce, která tam vypukla na konci 19. století.

Já osobně si myslím, že Šalomounova flotila navštívila bývalá naleziště na pobřeží auřek Austrálie. Je pravděpodobné, že před zpáteční cestou tam pěstovali něco, co je živilo, aže se během plavby zastavili vněkterých přístavech Indonésie aIndie, aby naložili pávy, opice, slonovinu asantalové dřevo.

Několik odstavců výše jsem zmínil přítomnost egyptských pozůstatků vAustrálii. Jde oomyl?

Je zvláštní, že úžasná egyptská civilizace, mnohem starší než ta fénická, nemá pověst zaoceánských mořeplavců. Ikdyž její břehy omývala dvě významná moře – Středozemní aRudé–, po nichž, jak je doloženo, se Egypťané plavili, předpokládá se, že se nikdy neodvážili na zaoceánské výpravy.

Ve svém článku Ships and boats of Egypt (Lodě ačluny Egypta) Marie Parsonsová vysvětluje: Existují důkazy, že vegyptské Staré říši byly postaveny první bárky spevným trupem zplaněk, používané při pohřebních obřadech. Nedávno jich bylo nalezeno čtrnáct pohřbených voblasti Abydos. (…) Nejstarší příklad plavidla sdeskami spojenými obšívkou (…) se našel vedle Velké pyramidy vGíze. Je pravděpodobné, že se jedná odruh plavidla, jež spadá do předdynastického období Egypta.

Autorka se domnívá, že tento druh plavidla se hodil pouze na plavbu po Nilu, avšak nález ohromné pohřební lodi vkamenné hrobce nedaleko Velké pyramidy vroce 1960 představil světu egyptskou loď vdokonale zachovalém stavu, která mohla obeplout svět. Toto plavidlo má vpředu vdolní části škrábance, které mohl podle názoru expertů způsobit pouze korálový útes.

Nejzáhadnější stránkou Egypťanů vsouvislosti se zaoceánskými cestami je hojnost odkazů na cesty do Puntu, exotického místa, odkud dováželi masti, trpaslíky adokonce ižirafy. Zmíněné cesty spadají do doby tak dávné, jako je 5. dynastie. Cesty královny Hatšepsut z18. dynastie byly zvěčněny vsérii vlysů vjejím chrámu vDér el-Bahrí.

Opět většina historiků na základě „faktu“, že Egypťané nepodnikali dlouhé cesty, lokalizuje zemi Punt do blízkého afrického království – snad Somálska. Nicméně některé zpokladů dovážených zPuntu, například Pygmejové, mohly pocházet pouze ze střední Afriky. Kvůli tomu by Egypťané museli opustit Rudé moře aplavit se podél afrického pobřeží aspoň až do Keni nebo Tanzanie, nebo dokonce do Mozambiku či Zimbabwe. Už jsme viděli, že egyptské předměty byly nalezeny vmístech navzájem tak vzdálených, jako jsou Austrálie aMexiko.

Pravděpodobně další civilizací, které podnikala zaoceánské plavby, byla chetitská civilizace, která měla námořní základny na územích dnešního Libanonu aKypru. Existují důkazy, že Chetité přepluli Atlantik zShetlandských ostrovů („země Setu“ starých Egypťanů), až se dostali kVelkým jezerům vSeverní Americe. Tam dobývali měď na ostrově Royale, na Hořejším jezeře, adopravovali ji do Středomoří.40 Vnedávno publikované knize britský historik Gavin Menzies tvrdí, že vroce 1421 obeplula svět některá plavidla čínského loďstva. Podle Menziese podnikali Číňané průzkumné plavby vIndickém, Atlantickém aTichém oceánu, které vyvrcholily cestou admirála Čou Mana. Jeho cesta ho vroce 1421 zavedla do Indie, pak plul podél východního pobřeží Afriky na jih, přeplul Atlantik, plavil se podél Jižní Ameriky avrátil se přes Tichý oceán do Číny.59

Advokátka ahistorička Henriette Mertzová zChicaga píše ve své knize zroku 1953 Pale ink (Vybledlý inkoust), že Číňané uskutečnili několik cest kzápadním americkým břehům. Profesorka Louise Levathesová zOxfordu nabízí podrobnosti očínských plavbách do Austrálie aAfriky ve své knize When China ruled the seas (Když Čína ovládala moře).86

Jde oto, že přeplout oceán není tak složité – ani dnes, ani ve starověku. Není divu, že Portugalci aKolumbus přepluli Atlantik ve středověku; mohl tak učinit kdokoliv mnohem dřív, pokud měl slušnou loď. Slavná mapa Piriho Reise, která se nachází vmuzeu Topkapi vIstanbulu, předpokládá, že Atlantik byl překonán mnohem dřív, než středověcí „odborníci“ prohlásili, že svět je placka. Zobrazuje kromě velké části Antarktidy celé západní pobřeží Severní aJižní Ameriky abyla nakreslena jen několik let po první Kolumbově cestě do Nového světa. Vezmeme-li vúvahu, že byla zkopírována ze starších map, znichž některé vlastnili Portugalci, je pravděpodobné, že Kolumbus měl ssebou starší kopii. V5. kapitole budeme otěchto podivuhodných mapách hovořit podrobněji.

Námořní bitvy měli starověcí Římané vtakové oblibě, že nechávali příležitostně odklonit nedalekou řeku, aby zatopila Koloseum, kde se pak mohly předvádět zinscenované bitky na moři.

PIRÁTSTVÍ VE STAROVĚKU

Jak už jsem poznamenal, je pravděpodobné, že vyspělá námořní technika existovala mnohem dřív, než vyplývá zdostupných dokumentů. Je rovněž pravděpodobné, že souběžně smořeplavbou se rozvíjelo pirátství, ikdyž podle většiny encyklopedií aslovníků spadají počátky pirátství do dob Féničanů, považovaných za první národ mořeplavců. Kolem roku 1000 př. Kr. měli Féničané monopol na námořní obchod vprakticky celém Středomoří, aví se, že napadali lodi, které nebyly součástí jejich obchodní sítě. Jejich lodi byly velké amohutné apohánělo je mnoho veslařů. Kromě toho byly vybaveny pod čárou ponoru klounem, který měl prorazit trup nepřátelské lodi. Vobdobí Féničanů se skutečně pirátství anámořní války značně rozvinuly.

Piráti zanatolské Cilicie sužovali Římany neustále. Ti zorganizovali proti plenitelům tři velké výpravy do východního Středomoří (102–67 př. Kr.), které vyvrcholily zničením pirátů obrovskou římskou flotilou pod vedením Pompeia Velikého. Vnásledujících 250 letech se římskému loďstvu podařilo piráty ze Středomoří prakticky vypudit.

Ve své knize Piracy in the ancient world (Pirátství ve starověkém světě) zdůrazňuje Henry Ormerod zLiverpoolské univerzity, že slovo pirát pochází zlatiny, kde označuje člověka, který napadá loď.84

Ormerod tvrdí, že ve starověku se pirátství odehrávalo hlavně ve Středozemním moři, tedy voblasti, která tehdy stejně jako dnes představovala vnámořní dopravě skutečnou křižovatku cest. Autor poznamenává, že velká část středomořského pobřeží je skalnatá apustá, atudíž neschopná uživit početnější osady. Bylo to kvůli zemi, to chudá půda je přinutila stát se spíše lovci abandity než zemědělci. Totéž se stalo na moři.84

Ezoterické grafické znázornění Šalomounova chrámu, jak ho prorokoval Ezechiel anarýsovali templáři. Dva sloupy způvodního Šalomounova chrámu pojmenované Jachin aBoaz. Sloup vpravo se podobá Učedníkovu sloupu vkapli vRosslynu.

Někteří spisovatelé klasického Řecka vyprávějí velmi staré příběhy opirátství. Například vroce 355 př. Kr. tři athénští vyslanci, kteří mířili na palubě válečné lodi na Mausólův dvůr vKárii, zajali loď města Naukratis aodvezli ji do athénského přístavu Pireus. Obchodníci zNaukratisu prosili athénské občany oslitování, ale protože vté době Egypt (kde Naukratis ležel) povstal proti Persii aAthéňané se chtěli před velkým králem perské říše předvést, loď byla prohlášena za nepřátelskou. Ormerod poznamenává, že peníze zvýkupného, které podle zákona patřily státu, byly zadrženy oněmi třemi vyslanci.

Součástí pirátství ve starověku byly také represálie: přístavy aměsta byly terčem útoků adrancování pirátů akorzárů.

Ormerod dodává, že stejně těžké je aplikovat na primitivní životní podmínky ve starověku koncept moderní společnosti spolitickou organizací. Až ve výsledku dlouhého procesu rozvoje začal antický svět rozlišovat mezi cizincem anepřítelem, piráty akorzáry, legitimním obchodem aúnosem. Když Římané protestovali proti pirátským akcím ilyrských občanů, odvětila na to královna Teuta, že ilyrští králové nemají ve zvyku zasahovat do námořních aktivit svých poddaných. Herodes tvrdí, že už vŘecku v6. století př. Kr. najdeme Polikrata ze Samosu, jak podniká pirátské akce proti lodím plavícím se vEgejském moři. Zdá se, že podobný postup uznával Solónův zákon uAthéňanů. Přepadávání sousedů bylo pro primitivního obyvatele středomořské oblasti výrobním prostředkem, schváleným apodporovaným jeho obcí, pokud byla terčem osada jiného kmene.

Podle Ormerodova názoru tyto podmínky nejlépe popsal Thúkýdidés:

Tehdy vminulosti, když se Řekové, stejně jako barbaři zkontinentu, kteří žili umoře, nebo obyvatelé ostrovů, začali více stýkat na moři, věnovali se pirátství. Pirátství provozovali muži, kteří hledali jak vlastní zisk, tak prostředky pro obživu ostatních potřebných. Napadali neopevněná amálo obydlená města aplenili je. Tak získávali svůj hlavní zdroj obživy. Jejich řemeslo tehdy ještě nebylo něčím ostudným, ale spíše přinášelo trochu slávy. Dodnes to dokazují některé kontinentální národy, pyšné na to, že dělají svou práci dobře. Starověcí básníci, kteří se těch, kdo se vylodí na pobřeží, vždy ptali, zda jsou piráti, věděli, že ani tázaní, ani oni sami toto povolání neodsuzují. Také na kontinentě se navzájem okrádali, aještě dnes žije značná část Řeků postaru: Ozolští Lokrové, Aitólové, Akarniové acelá tato část pevniny. Těmto pobřežním národům zůstal zjejich pirátské minulosti zvyk nosit zbraně.

Rovněž poukazuje na to, že pirátství alupičství se považovalo za výrobní prostředek, atak je klasifikoval iAristoteles: Jiní se živí různými druhy lovu. Další jsou například lupiči; jiní, kteří žijí na březích jezer, solných bažin, řek nebo moří plných ryb, se věnují rybolovu; jiní se uživí díky lovu ptáků nebo divokých zvířat.84

Rosslyn, domov templářů ve Skotsku

Jednou znejzajímavějších postav řecké mytologie je podle Ormeroda Nauplios, který nechával ztroskotávat lodi, zabýval se provozováním otroctví apirátstvím. Nauplia lze považovat za prototyp starověkých obyvatel středomořského pobřeží. Na útesech zapaloval ohně ahnal tak zpevniny námořníky do záhuby. Na moři byl otrokářem apirátem, kterému svěřovali nechtěné děti aneposlušné ženy, aby je utopil nebo se jich zbavil nějakým jiným způsobem.

Podle Ormeroda mu krétský král Kátreus odevzdal své dvě dcery, Aéropu aKlymené, spokynem, aby je prodal vcizích zemích. Nauplios prodal Aéropu, ale Klymené si ponechal jako manželku. Aleova dcera Auge byla předána stejným způsobem pirátské posádce zKárie kvůli svému vztahu sHéraklem. Naupliovo jméno znamená jednoduše „námořník“ (ajako takovému se mu přisuzuje objevení souhvězdí Velké medvědice) aje pravděpodobné, že jeho chování se jen málo lišilo od prvních mořeplavců Středomoří. Již jsme analyzovali praktiky obyvatel Mainy, kteří nechávali ztroskotávat lodě aprovozovali pirátství v17. a18. století, aTaurů vČerném moři. Víme oexistenci dalších společenství, která si vydělávala na živobytí těmito metodami tam, kde ktomu byl příznivý charakter pobřeží.

DIFUZIONISMUS VERSUS IZOLACIONISMUS

Současné akademické prostředí bohužel volnomyšlenkáři neumožňuje příliš spekulovat ozaoceánských cestách adifuzionismu obecně. Během posledních více než sedmdesáti let byli zastánci difuzionismu apředkolumbovských kontaktů přes Atlantický aTichý oceán klasifikováni jako „rasisté.“ Říkat totiž vsoučasném světě, kde převládá to, co je politicky korektní, že se americké civilizace nevyvinuly nezávisle na jiných civilizacích vAsii, Africe aEvropě, znamená tvrdit, že tyto americké civilizace byly podřadné. „Zahraniční“ mořeplavci starověku museli přijet anaučit je stavět pyramidy, vyrábět purpurové barvivo, vytvořit písmo atd. Tvrdit, že americké civilizace nebyly schopné dosáhnout těchto úspěchů samy, je rasistická teorie, ajako takovou je třeba ji odmítnout. Teorie, které berou vúvahu námořní kontakty aobchod ve starověku vjiných částech světa, nejsou považovány za rasistické, ale stávají se jimi, jakmile jsou aplikovány na Ameriku. Je to překroucená logika, ale postihla akademický svět až do jeho samotných základů.

Antropolog George Carter se vyjádřil kobviněním, která označovala difuzionistické postoje za rasistické:

Jestliže se už člověk plavil po širém Pacifiku – který zaujímá jednu třetinu povrchu Země – proč by nemohl přeplout nevýznamný Atlantik? Dobře, buďme rasisty. Kdo? Ti hloupí Evropané, kteří se plavili na veslařských galérách ještě v18.století akteří byli jedni zposledních, kdo začali používat vpraxi takové plavební výdobytky jako kormidlo na zádi apřední azadní lanoví? Naštěstí je Atlantik tak malý, větry tu vanou stakovou silou aproudy od průlivu ze Středozemního moře až do Karibiku jsou tak vytrvalé, že není úniku. Dokonce iztroskotané lodi by se ho podařilo přeplout vkrátkém čase. Vmoderní době ho lidé překonali na voru zpapyru (Heyerdahl) ajeden Skandinávec na plavidle zceltoviny. Ikdyby to neměli vúmyslu, Evropané se do Ameriky občas dostali. Důkazy potvrzují, že to vúmyslu měli apodařilo se jim to; dokonce je pravděpodobné, že značně pozměnili historii americko-indiánských kultur, ikdyž jsme zatím neviděli – protože jsme to vidět nechtěli – kdy, kde avjaké míře.

Abyste si udělali představu, odkud vítr vane: Španělům, když přišli do Mexika, nabídli evropské mince, ajeden zmexických bůžků nosil helmu podobnou staré helmě jednoho zCortésových vojáků. Ujedné keramické hlavy nalezené vMexiku byl identifikován jako místo výroby Řím ve 2.století po Kr. Napsal jsem článek, kde jsem poznamenal, že na některých válcovitých pečetidlech ana řadě razidel byly abecední nápisy. Ikdyby šlo jen otyto artefakty, měli bychom je považovat za důkaz ovýznamných kontaktech. Vrátil se někdo? Vytvořily se oboustranné obchodní vztahy? Moje odpověď zní, že ano, že hovoříme oobchodě azáměrných cestách apravděpodobně dokonce iokolonizaci.

VPompejích nalezneme zobrazené ananasy. Ananasy jsou výlučně amerického původu. Takže keramická hlava zPompejí vAmerice aamerický ananas vPompejích… adata se shodují. Aje tu ještě jedna zvláštní historka. Někteří zŽidů, kteří zemřeli během velkého povstání proti Římu (na konci 1. století po Kr.), utekli do pouště. Vjeskyních se jejich šaty dochovaly vtak dobrém stavu, že zůstaly zachovány ibarvy. Průzkum těchto barev prokázal, že jedním znich byla košenila, karmínové barvivo vyráběné ze mšice žijící na kaktusech, které pocházejí zAmeriky. Toto téma je třeba prozkoumat více do hloubky, stejně jako mnoho dalších, ale dosud se jedná onejpravděpodobnější hypotézu. Obchodovalo se sbarvivy? Féničané (jejichž jméno znamená purpur) obchodovali spurpurovými barvivy, které získávali změkkýšů. VAmerice vyráběli indiáni tutéž purpurovou barvu ztéhož, avšak amerického měkkýše. Izolacionisté tuto otázku rychle odbyli: naučili je to prý Španělé. Ale uhlík 14C datoval tato barviva do roku 200 př. Kr. Byl jejich obchod rozumný? Samozřejmě. Obchod na dlouhé vzdálenosti se musí zakládat na lehkém zboží, které zabere málo prostoru aje velmi cenné. Barviva do tohoto popisu výborně zapadají. Ještě něco dalšího?

* Pozn. překl.: Překlad podle českého ekumenického překladu bible.