Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Alena Andršová, DiS.

PSYCHOLOGIE A KOMUNIKACE PRO ZÁCHRANÁŘE
v praxi

Recenze: PhDr. Lukáš Humpl

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012 Ilustrace © Jakub Sagner, 2012 Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012

Vydala Grada Publishing, a.s. U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 4781. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková Sazba a zlom Karel Mikula Počet stran 128 1. vydání, Praha 2012 Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4119-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7975-1 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7976-8 pro formát EPUB

Úvod

Hlavní motivací k sepsání této publikace byl prostý fakt, že na trhu neexistuje žádná obdobná. Přestože výuka psychologie a komunikace pro zdravotnické záchranáře prošla na vyšších odborných školách kýženou změnou – z jednosemestrové se stala v podstatě pětisemestrovou (tři semestry psychologie, dva semestry komunikace), chybí učebnice, která by komplexně shrnovala specifickou problematiku zdravotnické psychologie v přednemocniční neodkladné péči (dále jen PNP).

Mým cílem proto bylo sestavit učební text, který pomůže pochopit pochody, které se odehrávají v myslích pacientů i samotných záchranářů. Měl by být oporou a jakýmsi vodítkem nejenom studentům záchranářství a jejich pedagogům, ale nabízet prakticky využitelné informace vhodné pro zdravotníky v celé urgentní medicíně (ARO, JIP, urgentní příjmy) a částečně také pro všechny složky IZS.

Jsem si zcela vědoma velké šíře této problematiky. Proto bych chtěla poukázat na to, že učebnice shrnuje pouze určité fragmenty, o kterých se domnívám, že by měly patřit k základním znalostem záchranářů o fungování psychiky v podmínkách PNP. Nejedná se proto o prezentaci nových výzkumů a poznatků, spíše „sesbírání“ a (snahu) o ucelený průřez základy psychologie a komunikace pro záchranáře. Vyčerpávající přehled všech poznatků přesahuje rámec této práce. Pro hlubší studium jsou v přehledu použitých zdrojů odkazy na další možnou odbornou literaturu z oboru, která zájemce zasvětí detailněji do dané problematiky.

Vybrané kapitoly (okruhy) by měly reflektovat potřeby záchranářů – jedná se o výběr témat, která by měla být nejvíce upotřebena v jejich profesním životě. Témata byla volena částečně podle osnov psychologie a komunikace v PNP na vyšších odborných školách zdravotnických (obor diplomovaný zdravotnický záchranář), dále podle výpovědí záchranářů (malá, nepublikovaná anketa), v neposlední řadě podle mých zkušeností s výukou a školeními psychologie pro záchranáře a sestry a současně díky praxím na ZZS. Okrajově se práce dotýká i některých etických problémů urgentní medicíny.

Didaktická poznámka: Každá z kapitol je na konci doplněna dvěma typy otázek. První slouží k zopakování základních poznatků z dané problematiky. Tyto otázky představují jakousi zpětnou vazbu o tom, zda čtenář pochopil a zapamatoval si hlavní body kapitoly. Odpovědi na ně lze nalézt v textu. Druhý typ otázek je zde uváděn bez odpovědí – ty v textu čtenář nikde nenajde. Nelze je nalézt ani v žádných jiných publikacích, ale pouze v myslích (a srdcích) čtenářů. Předkládám je jako možnost sebereflexe a osobního růstu. Zda (a jak hluboce) se nad nimi čtenář pozastaví a zamyslí, záleží jen a jen na něm.

Přeji Vám co nejpříjemnější dobu strávenou s touto publikací. Pokud se mi podaří, že podpoří „vznik“ spokojenějších záchranářů a pacientů, bude můj osobní cíl splněn.

Ráda odpovím na Vaše dotazy a připomínky a zároveň uvítám další podněty. Můžete je směřovat na adresu andrsova.a@email.cz.

Tuto knihu připisuji milovanému otci Miloslavu Andršovi (†) za vše, co mi do života dal.

Zároveň ji věnuji všem zdravotníkům, pacientům, ale i pedagogům a studentům, kteří mi byli inspirací a motivací.

Díky patří také ilustrátorovi Jakubovi Sagnerovi za jeho tolerantní přístup a vystižení humoru ve svých kresbách.

1 Osobnost záchranáře

Klíčové pojmy

Osobnost– profesní dovednosti– osobnostní rozvoj– syndrom vyhoření– syndrom pomahačů– osobnost typu AaB– obranné mechanizmy ega– sebereflexe– introspekce

1.1 Osobnostní charakteristiky záchranáře

Profese záchranáře (nejenom zdravotnického) výrazně převyšuje rámec „normálního“ povolání. Schopnost zvládat velkou psychickou zátěž patří knutné osobnostní výbavě každého záchranáře. Tato činnost předurčuje záchranáře ktomu, aby zdolávali náročné situace ohrožení lidského života, byli schopni pracovat vimprovizovaných podmínkách, ovládali své emoce, byli svědky životních tragédií aspolurozhodovali opřežití či nepřežití pacientů. Zároveň nastupující záchranáři očekávají, žebudou těmto situacím vystavováni často (co nejčastěji)– chtějí zachraňovat lidské životy adoufají, žebudou vtéto činnosti úspěšní. Proto jsou tady– chtějí pomáhat lidem. Nadruhou stranu sevpraxi namísto toho setkávají sneakutními stavy pacientů, „notoricky intoxikovanými“ apod. Mnoho výjezdů setak stává pouhou otázkou měření fyziologických funkcí, ordinace fyziologického roztoku aodvozu dospádové nemocnice. Otázkou tedy zůstává, jakými osobnostními charakteristikami by měl disponovat záchranář, aby byl schopen podávat „dobrý výkon“ voblasti odborné, ale ipsychosociální? Aaby „ustál“ rozdíl mezi očekáváním arealitou abyl schopen zvládat všechny záludnosti této profese? Aaby ipoletech práce zůstal empatický, citlivý aohleduplný kpacientovi iksobě?

Vhodným úvodem dotéto problematiky může být zamyšlení Vymětala (2003), které sice hovoří pouze olékařské profesi, nicméně ideálně ilustruje isoučasná očekávání populace odzáchranářů: „Lékař ještě před několika desítkami let byl tím, kdo ,přinášel aobnovoval zdravé‘, vracel nemocného ,odsmrti zpátky kživotu‘ avpředstavách lidí býval ,pánem nad životem asmrtí‘, ,dělal zázraky‘ apřipisovala semu ažmagická moc. Lidé odlékaře očekávají spíše dominanci, rozhodnost aaktivitu, zároveň pro sebe pochopení aosobní zájem. Samozřejmě má rychle, anejlépe bezbolestně, pomoci¹.“

Ertlová aMucha (2008) podávají přehled dovedností, jimiž by měl disponovat záchranář. Řadí knim:

■ Efektivní (neverbální iverbální) chování

■ Vysokou míru sebekontroly

■ Schopnost vhledu dodané krizové situace

Také Sihelská (2007) sezamýšlí nad tím, jaký by vlastně měl být zdravotnický záchranář– nejen jako člověk, odborník, ale také jako manažer, kolega apedagog, adospívá knásledujícím charakteristikám:

■ Záchranář by si měl být vědom, žechce svoji práci dělat, žejí bude muset například obětovat svátky namísto slavení srodinou.

■ Záchranář by měl mít určité fyzické dispozice, jako obratnost, vytrvalost či schopnost sáhnout ažnadno svých fyzických sil.

■ Záchranář by měl dosáhnout odborné erudice voboru– teoretické vědomosti apraktické zručnosti, celoživotní samostudium, soutěže, stáže. Měl by to být člověk vzdělaný, moudrý, náročný nasebe idruhé, sebevědomý, ctižádostivý, morálně zralý, který dokáže komunikovat apedagogicky působit.

■ Záchranář by měl být psychicky asociálně zralá osobnost– dobrá orientace vprostoru, rozhodnost, obětavost, ochota pomáhat druhým, taktnost, přesnost, spolehlivost, pohotovost atvořivost, nepodléhání panice, trpělivost, kolegiálnost, schopnost spolehnout sejeden nadruhého, respekt kostatním osobnostem, klidná aharmonická osobnost, zdravě sebevědomá, ne však pyšná či povýšená, sesilnou vůlí. Vystupování by mělo být pohotové, rozvážné, vysoce erudované aeticky vyspělé. Postižený ztrácí důvěru, když je záchranář člověk bez upřímného zájmu pomoci, chladný, odměřený, bezohledný apodobně.

Dovoluji si kvýše zmíněným charakteristikám „ideálního“ záchranáře podotknout, žezáchranář není superhrdina, nadčlověk ani superman. Je to „pouze“ člověk, stejně jako je člověk jeho pacient– vdobrém izlém. Záchranář sejako lidská bytost principiálně odlišuje odpacienta pouze vzděláním asnahou dodržet základní pravidla: „Salus aegroti suprema lex“ (Zdraví pacienta je nejvyšším zákonem) a„Primum non nocere“ (Především neškodit).

Obr. 1 Osobnost záchranáře

Vevýše zmíněném (obsažném) výčtu všech požadovaných charakteristik však absentuje důležitá rovina životního nadhledu aschopnosti neztratit životní optimizmus anivtěžkých situacích, ponáročných výjezdech. Mluvíme oté nedefinovatelné vlastnosti, která zezáchranáře dělá člověka– „normálního smrtelníka“, tedy osobu mající vlastní emoce, problémy islabiny, ale připravenou pomáhat audělat vše, včem byla vyškolena, aby odvedla co nejlepší práci. Součástí je také uvědomění si, co nasvětě změnit lze aco nikoliv.

Bydžovský (2008) uvádí, žezákladními požadavky naosobnost záchranáře jsou „znalost, zkušenost, zručnost, rychlost achladnokrevnost²“. Zároveň charakterizuje práci terénních záchranných týmů (ZZS, HZS, PČR):

■ Práce nadelší směny, vedne ivnoci

■ Poslání, sebeobětování se

■ Hluk, špína, nepříznivé počasí (zima, déšť, sníh)

■ Setkávání ses„lidmi vnejhorším“, ale také s„nejhoršími lidmi“

■ Nepředvídatelnost– „takové věci seprostě stávají“, „všechno je možné“

■ Nic nefunguje na100 %, nutnost improvizace

■ Během sekund změna znudy nateror („záchranář leží, nebo běží“)

■ Řešení kritických situací– záchrana života, emočně vypjaté situace

■ Stravování iosobní hygiena vespěchu astresu

■ Ohrožení, nebezpečí, případně nasazení života

■ Práce vdvou- či tříčlenných týmech, sociální izolace

■ Vždy cizí pracovní prostředí

■ Lidé málokdy poděkují

■ Odbourána kontrola, vysoká zodpovědnost jednotlivců

■ Vysoké nároky naodbornost– teoretické znalosti ipraktické schopnosti

■ Vysoké nároky nacharakter, psychickou stabilitu aefektivní chování

Zacharová akol. (2007) uvádí následující osobnostní předpoklady zdravotnických pracovníků:

■ Tvůrčí přístup

■ Kritičnost asebekritičnost

■ Dávka empatie

■ Porozumění problémům druhých

■ Vystupování klidné, ne povýšené, spohotovými reakcemi, rozvážné, přiměřeně sebevědomé

■ Trpělivost, umění seovládat aodpoutat seodsvých zájmů apotřeb

■ Smysl pro humor

■ Hodnotová orientace

■ Humánní vztah knemocnému

Asi nejlépe rozdělily profesní kompetence zdravotníků Králová aPlevová (2006, in Špatenková, Králová, 2009):

■ Soubor profesně odborných předpokladů, které je možno převážně objektivně doložit (uzáchranářů by to mohly být doklady odosaženém vzdělání, řidičský průkaz, výsledky zezáchranářských soutěží, praxe, informace aznalosti zoboru aj.)

■ Soubor vlastností charakterizovaných způsoby chování, které mají vysoký podíl emoční složky (empatie, sociální inteligence, ohleduplnost, starostlivost, trpělivost, ochota, milý přístup, laskavost aj.)

■ Soubor výkonových kompetencí (výkon, pracovitost, rychlost, rozhodnost, zručnost, pružnost, spolehlivost, postup dle standardů, rychlá orientace v„terénu“, přizpůsobivost, kreativita, schopnost práce vestresu, pod tlakem aj.)

■ Týmová spolupráce (schopnost pracovat vtýmu, snášenlivost aj.)

Šeblová akol. (2009) uvádějí, žepodle zahraničních studií patří mezi typické osobnostní charakteristiky záchranářů mimo jiné ivysoká odolnost vůči zátěži, ochota podstoupit vysoké riziko aorientace načinnost– tedy rysy, které kezvládnutí vypjatých situací pozitivně přispívají. Zároveň jsou však osobnostní charakteristiky záchranářů následující: potřeba řídit, vysoká potřeba stimulace aokamžitého ocenění, neschopnost říkat ne. Mnoho výše uvedených vlastností odpovídá osobnostnímu typu A³, více ohroženému nejenom vznikem syndromu vyhoření, ale ipsychosomatickými dopady stresu včetně zvýšené rizikovosti infarktu myokardu!

Vzhledem kosobnosti zdravotníka bývá zmiňován tzv. „syndrom pomahačů, pomocníků“4 (zněm. „Helfer Syndrom“) (např. Schmidbauer, 2008; Vymětal, 2003; Venglářová, 2011). Syndrom postihuje osoby, které mají velice intenzivní potřebu seoněkoho (kohokoliv) starat vprofesním isoukromém životě– leckdy ipřes možný odpor „oběti“. Lze předpokládat, žetak činí proto, aby sesami vevlastních očích viděli lépe, měli zesebe „dobrý pocit“, zbavili sevýčitek améněcennosti, které unich vznikly vdětství pravděpodobně příliš přísnou výchovou. Pomáháním sytí potřeby, které unich jinak nejsou vběžném životě uspokojovány. Motivací může být touha pouznání alásce, přání mít moc nad pacienty či mít podíl najejich životě. Utěchto lidí je charakteristické, žejsou velice servilní, nápadně hodní, dělají vše jen „pro druhé“ anerespektují vlastní city apotřeby. Povolání zdravotníka je pro ně útočištěm zjejich života. Jejich „pomáhání“ nepramení zčistého idealizmu, spíše sesnaží stabilizovat svoji „bezmocnou osobnost“. Někdy semůžeme také setkat vtéto souvislosti sosobami, které hledají vpomáhajících profesích spíše možnost mít moc (nad pacientem) apotřebu manipulovat druhým– tyto osoby pak zachovávají vkaždém případě paternalistický vztah kpacientům. Pokud je však zdravotnická či jiná profese zneužívána jako lék navlastní problémy anedostatečnost, je vysoce pravděpodobné, žesedotyčný bude trápit azklamávat dále nejenom vosobním životě, ale ivtom profesním.

1.2 Syndrom vyhoření

Upomáhajících profesí hovoříme osyndromu vyhoření (také syndrom vypálení, vyprahnutí, burn-out syndrom). Syndrom vyhoření znamená specifickou emoční únavu, stav citové vyčerpanosti. Vyhoření nastupuje většinou vokamžiku, kdy dochází kvyčerpání určitých psychických rezerv zdůsledku chronického stresu azanedbáváním svých potřeb– tedy tehdy, kdy trvá dlouhodobá nerovnováha mezi „výdejem“ a„příjmem“ = disbalance mezi fází zátěže aklidu, mezi aktivitou aodpočinkem. Narozvoj vyhoření mají vliv nejenom vnější stresory– dlouhodobý stres (viz kapitola 4.1), ale podílejí senaněm výraznou měrou také osobní charakteristiky jedince: vysoké ambice, perfekcionizmus, nabírání si více povinností, než je třeba– přetěžování se, potlačování vlastních zájmů, neschopnost asertivně jednat, workoholizmus, přísná morálka vzhledem ksebehodnocení, typ chováníA. Stock (2010) vtéto souvislosti uvádí mechanizmy tzv. „vnitřních hlasů“, které nás motivují kvyšším výkonům, ale zároveň mohou intenzivně podporovat vyhoření. Máme je zvnitřněné vpodobě jakýchsi pravidel. Jedná seonásledující poháněcí mechanizmy: Musíš být silný! Buď rychlý! Zaber! Buď dokonalý! Buď sevšemi zadobře! Všechno musíš zvládnout! Uvětšiny případů sepodílejí navyhoření oba vlivy– vnější ivnitřní.

Uzáchranářů může krozvoji vyhoření docházet často. Je to logické vzhledem kestresujícímu obsahu práce, vysoké zátěži, působení rušivých vlivů, možné frustraci, nedostatku uznání, malé zpětné vazbě či konfliktům spacienty či kolegy. Stakovýmto obsahem práce by však měli záchranáři dopředu počítat– nasyndrom vyhoření je možné proto nazírat také jako nanedodržování určitých psychohygienických pravidel, nedostatek péče osebe azanedbávání své psychické kondice či rovnováhy. Šeblová a Kebza (2005) vevýsledcích studie stresu asyndromu vyhoření uZZS uvádějí, ževrámci vyšetřeného souboru respondentů hrozí riziko rozvoje syndromu vyhoření zejména při delší době praxe nazáchranné službě. Zprofesních skupin jsou nejohroženější skupinou pracovníci operačních středisek– dispečeři, dispečerky. Náplň jejich práce je velice stresující– komunikují slidmi vkrizových situacích, musí odnich získat vkrátkém časovém intervalu co nejvíce relevantních informací apodle těchto ne vždy kompletních informací seokamžitě rozhodnout, přitom mohou situaci ovlivnit pouze pomocí rad, nemají zpětnou vazbu ovýsledcích atéměř žádné ocenění. Večeřová-Procházková (2005) hovoří při vyhoření o„fenoménu prvních let vzaměstnání“, kdy povysokých očekáváních, entuziazmu a„profesní mytologii“ nastává zklamání, frustrace, bezmoc arezignace.⁵

Khlavním příznakům syndromu vyhoření patří: vyčerpání, odcizení, pokles výkonnosti. Příznaky seprojevují vevíce rovinách:

■ Kognitivní rovina– ztráta nadšení, pracovního nasazení, zodpovědnosti, nechuť alhostejnost kpráci, negativní postoj ksobě, práci, instituci, státu, životu, společnosti, únik dofantazie, potíže sezapomínáním, poruchy koncentrace apaměti, náchylnost knehodám aprofesnímu selhání (!)

■ Emocionální rovina– sklíčenost, pocity bezmoci, beznaděje aprázdnoty, popudlivost, agresivita, nespokojenost seživotem (vlastně téměř sničím), pocity nedostatku uznání, subdepresivní či depresivní nálada, úzkostnost, nízká sebedůvěra, nekontrolovatelný pláč či výbuchy vzteku, strach, apatie, nedostatek sebevědomí aodvahy

■ Tělesné příznaky– nedostatek energie, poruchy spánku, chuti kjídlu, náchylnost knemocím, rychlá unavitelnost astálá vyčerpanost, vysoký krevní tlak, vegetativní obtíže (srdce, dýchání, zažívání), poruchy spánku, sexuální poruchy, celkově celá řada somatických obtíží jako bolesti zad či hlavy, prodlužuje sedoba nutná kregeneraci organizmu, abúzus alkoholu adrog

■ Sociální vztahy– odcizení, omezení kontaktu sklienty, kolegy ikamarády, přibývání konfliktů vsoukromí inapracovišti, minimalizace konverzace– vyhýbání sesložitým tématům, nedostatečná příprava kvýkonu práce, nezájem odalší vzdělávání, nezájem vystoupit zrutiny, ztráta zájmů obecně, vnitřní rezignace, pasivita, cynizmus, postupná ztráta idealizmu, cílevědomosti azájmu (Večeřová-Procházková, 2005; Stock, 2010)

Dochází kezvýšené konzumaci alkoholu, kávy, tabáku, některých léků apřípadně idrog. Rozvoji předchází období výrazného pracovního vypětí. Následuje pokles výkonnosti akreativity, dochází kemočním změnám (Beran, 2010).

Pojďme si ukázat napříkladu typický vývoj syndromu vyhoření. Jednotlivé fáze nemusí přesně vždy probíhat dle nastíněného vzorce. Vyhoření probíhá dlouhodobě, ukaždé fáze semůže jednat oměsíce iroky.

Fáze frustrace: nastupuje, když si záchranář uvědomí omezenost svých možností askutečnosti, začíná pochybovat osmysluplnosti své profese. Roste jeho zklamání apociťuje nedostatek uznání zestrany pacientů, kolegů, nadřízených. Může si klást otázky typu: „Má to vůbec smysl, komu vůbec pomůže, když to budu dělat lépe, když to stejně dopadne špatně?“ Vtéto fázi jsou již problémy emocionální, možné hádky napracovišti apod.

■ Když neumíme říct ne.

1.3 Osobnostní rozvoj

| To, co osobě víme |

Ego obranné mechanizmy 7