Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D. a kolektiv

Ošetřovatelství pro střední zdravotnické školy IV Dermatovenerologie, oftalmologie, otorinolaryngologie, stomatologie

2., doplněné vydání

Vedoucí autorského kolektivu:

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D.

Autorský kolektiv:

Mgr. Lucie Přikrylová

Mgr. Ludmila Rážková

Mgr. Jarmila Sedlářová, Ph.D.

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D.

Recenze:

PhDr. Hana Horová

MUDr. Dita Kašparová

Odborní konzultanti:

MUDr. Peter Tvrdý, Ph.D.

MUDr. Richard Pink, Ph.D.

MUDr. Pavel Švec

Marie Tichá

Irena Ošťádalová

Mgr. Hana Zrníková

MUDr. Renata Kučerová, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2014

Fotografie P1–P36, P41, P47, P50 a P51 Bc. Egon Havrlant

Ostatní obrázky z archivu autorek

Cover Photo © Allphoto Images.cz, 2014

Vydala GRADA Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5580. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 224 + 16 stran barevné přílohy

2. vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4342-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9391-7 (pro formát PDF)

ISBN 978-80-247-9392-4 (pro formát EPUB)

Předmluva

Ošetřovatelství pro střední zdravotnické školy IV, 2., doplněné vydání, uzavírá čtvrtým dílem studijní materiály pro žáky středních škol. Publikace je rozčleněna na celky dermatovenerologie, oftalmologie, otorinolaryngologie a stomatologie. Poslední díl je členěn stejně jako předcházející publikace.

V celku dermatovenerologie je zařazena historie oboru, definice oboru a následně jsou členěna jednotlivá onemocnění postihující kůži a kožní adnexa. V obecném úvodu jsou zařazena anatomická schémata s popisem, přehled nejčastějších chorob se stručnou charakteristikou, příčiny, příznaky, speciální vyšetřovací metody v dermatovenerologii a léčba. Dále následují podrobněji zpracované ošetřovatelské procesy u klientů s ekzémovým onemocněním, s virovou infekcí, s kožními chorobami vyvolanými parazity a plísněmi, s hnisavými kožními chorobami, s onkologickým kožním onemocněním, s kožními chorobami z cévních příčin na dolních končetinách, s poruchou rohovatění a s pohlavně přenosnými chorobami. Ošetřovatelský proces popisuje stručně anatomii, charakteristiku a průběh onemocnění, příčiny a příznaky, vyšetřovací metody a léčbu.

Ve druhé části je zpracován výběr aktuálnějších oblastí podle modifikovaného modelu Gordonové do ošetřovatelského plánu. Před podrobnějším ošetřovatelským plánem je zpracována kazuistika na konkrétní onemocnění. Na závěr celku následují kontrolní otázky.

Kapitoly z oftalmologie, otorinolaryngologie a stomatologie jsou zpracovány stejným způsobem jako celek dermatovenerologický. Oftalmologie zahrnuje ošetřovatelský proces u klienta se šedým zákalem, zeleným zákalem a problematiku zrakově postižených. Otorinolaryngologická část zahrnuje ošetřovatelský proces u klienta po adenotomii, tonzilektomii a u klienta s tracheostomií. Ve stomatologii je ošetřovatelský proces zaměřen na zubní kaz, akutní zánět dásní léčený způsobem konzervativním a chirurgickým, na péči po extrakci zubu, zlomeniny horní a dolní čelisti a nádory spodiny dutiny ústní a jazyka.

V učebním textu je mnoho nových pojmů, které jsou podrobně vysvětleny. Předpokládáme, že učebnici mohou studenti využít nejen v průběhu studia, ale také při vykonávání své zdravotnické profese. Do hodin ošetřovatelství–cvičení navrhujeme opakování ze somatologie, klinické propedeutiky a ošetřovatelství z nižších ročníků. Věříme, že text přinese žákům i vyučujícím komplexní, přehledný náhled do dermatovenerologie, oftalmologie, otorinolaryngologie a stomatologie z pohledu ošetřovatelství a bude přínosem pro výuku na středních zdravotnických školách, zdravotnických lyceích a také v ošetřovatelské praxi.

Poděkování patří všem kolegyním ze SZŠ a VOŠz v Olomouci a konzultantům z Fakultní nemocnice Olomouc, kteří pomohli při vzniku tohoto učebního textu. Zvláštní poděkování náleží Ing. Drahomíru Sedlářovi, zaměstnancům Kliniky chorob kožních a pohlavních, Oční kliniky, ORL kliniky a zaměstnancům Kliniky ústní, čelistní a obličejové chirurgie FN Olomouc.

Lenka Slezáková

1

DERMATOVENEROLOGIE

1.1Obecná část

Na vzniku většiny kožních onemocnění se podílejí choroby jiných orgánů nebo systémů, stejně tak faktory zevního prostředí, aproto je nezbytné, aby dermatovenerologie spolupracovala se všemi obory interními, chirurgickými, spsychiatrií, slékařstvím infekčním, očním aORL.

1.1.1Historie

Historii dermatologie lze rozdělit do pěti etap. První etapě dominuje patologie atrvá od starověku přes středověk, 16., 17. avětší část 18. století. Druhá etapa (1775–1840) je charakterizována především rozvojem „dermatologických metod“ atřetí etapa (1840–1890) se přibližuje patologii amikrobiologii. Během čtvrté etapy (1890–1940) se dermatologie stává vědeckou disciplínou. Zásadní převrat vdermatologii nastal kolem roku 1940 sobjevem chemoterapeutik, antibiotik apozději glukokortikoidů, čímž začíná poslední pátá etapa ve vývoji oboru. Od té doby, zvláště srozvojem imunologie, genetiky, výzkumu amolekulární biologie, byl dán základ novému pochopení patogeneze kožních chorob.

1.1.2Definice asoučasnost oboru

Dermatovenerologie je obor léčebné preventivní péče zabývající se diagnostikou, léčením, rehabilitací, posuzováním avýzkumem nemocí kůže, podkoží aorofaciálních sliznic akomplexní péčí oklienty spohlavními chorobami.

Léčebná péče je poskytována na odborných kožních odděleních (ambulantních, lůžkových), vodborných léčebnách alázeňských zařízeních, vsoukromých odborných zdravotnických zařízeních, vústavech lékařské kosmetiky av denních stacionářích. Klienti skožním onemocněním mohou navštívit kožní ambulanci sami, nebo na žádost praktického lékaře. Klienti svenerickým onemocněním navštíví kožní ambulanci, následně ženy gynekologickou ambulanci, muži urologickou ambulanci.

Struktura aorganizace kožního oddělení

Ambulantní část

Zajišťuje základní ošetření adiagnostiku běžných akutních achronických kožních onemocnění. Stavební uspořádání by mělo odpovídat požadavkům bezbariérového přístupu tak, aby bylo možno zajistit nekomplikovaný přístup všem handicapovaným klientům.

Ambulancí procházejí klienti, kteří potřebují vyšetření nebo ošetření, jež nevyžaduje hospitalizaci, ale také klienti, kteří jsou přijímáni na lůžkové oddělení.

Ambulance mají státní nebo privátní charakter.

Kožní vyšetřovna

■Důraz se klade na vhodné prostorové řešení (možnost provedení základních ispeciálních vyšetření kůže).

■Nabízí možnost zajistit intimitu pacienta.

■Je vybavená speciálními přístroji apomůckami pro vyšetření aléčbu kožních onemocnění (např. laser, dermatoskop).

Zákrokový sálek

■Provádějí se zde drobné lékařské zákroky aodborná lékařská první pomoc (např. odstranění kožních névů, kryoterapie, terapie lasery apod.).

■Nachází se zde přístrojové ainstrumentální vybavení umožňující odborné zákroky (vyšetřovací stůl, instrumentační stolky, speciální instrumentárium).

■Samostatně je vyčleněn zákrokový sálek kprovádění laserových zákroků.

Čekárna

■Má prostorné apohodlné stavební uspořádání.

■Měla by vytvořit příjemné prostředí (vhodný nábytek, volba barev, zdravotně-výchovný materiál).

■Měla by respektovat skutečnost, že častými klienty mohou být iděti.

■Samozřejmé by mělo být bezbariérové sociální zařízení.

■Stále častěji se objevují nápojové automaty.

Ordinace specialistů

Zajišťují dispenzarizaci aléčbu klientů sněkterými typy kožních onemocnění (např. psoriázy, bércových vředů), popř. dermatovenerologických onemocnění.

Lůžková ošetřovací jednotka ajejí vybavení

Má charakter standardní ošetřovací jednotky, většinou menšího rozsahu (řada zákroků se vsoučasnosti provádí ambulantně).

Stavební uspořádání ošetřovací jednotky by mělo být jednoduché, musí být zajištěn bezbariérový přístup, nutná je možnost vhodného zatemnění na pokojích (žaluzie).

Materiální prostorové členění ošetřovací jednotky je podobné jako na interním oddělení. Obvykle jsou ošetřovací jednotky smíšené (muži, ženy), oddělená je venerologie. Hygienická zařízení (vany určené kcelkovým léčebným koupelím) amazárny kaplikaci lokálních léčiv bývají zvlášť pro muže apro ženy. Platí zde přísná individualizace pomůcek nemocných. Klienti jsou vedeni ksebepéči pod kontrolou personálu, který je ošetřuje na obtížně přístupných místech. Ke zvláštnímu vybavení patří zrcadla pro vizuální kontrolu. Součástí vybavení bývají ještě převazovny aozařovny.

Zásady ošetřovatelské péče na kožních odděleních

■Přísné dodržování základních hygienických, protiepidemiologických aaseptických zásad

■Bariérový přístup vošetřovatelské péči

■Používání ochranných pomůcek vošetřovatelské péči, při intervencích aléčebných postupech

■Úzkostlivá hygiena rukou zdravotníka

■Individualizace pomůcek nemocných, společných prostor, případně zajištění izolace nemocných

■Aplikace zevních léčiv prostřednictvím ochranných pomůcek ave vyhrazených prostorách

■Profesionální chování (empatie, povinná mlčenlivost, etika práce apod.)

■Zajištění kvalitního úklidu adezinfekce

■Aseptický postup při převazech ran alikvidace použitých materiálů

Zásady práce na oddělení venerologie

■Spolupráce sošetřovatelským aléčebným týmem

■Kontrola povinného hlášení pohlavně přenosných chorob

■Dispenzarizace rizikových osob

■Mapování zdrojů akontaktů rizikových osob

■Povinná mlčenlivost onemocných, zdrojích nákazy iohrožených

■Prevence přenosu infekce na ostatní nemocné (individualizace pomůcek, prostor, zvýšený hygienický režim, izolace)

■Vysoká míra profesionálního chování

1.1.3Anatomie kůže

Kůže je složitý orgán zaujímající asi 1,6–1,8 m^2 plochy, což činí přibližně 5–9 % celkové hmotnosti člověka (u dospělého člověka asi 18–20 kg). Lze ji definovat jako samostatný orgán, který tvoří hranici mezi zevním avnitřním prostředím, přičemž svnitřními orgány je kůže spojena prostřednictvím krevních alymfatických cév anervů. Hraje významnou roli ve všech základních životních funkcích (metabolických, imunologických, termoregulačních, vazomotorických, exkrečních aj.).

Složení kůže

■Epidermis (pokožka) – je tvořena vrstvami buněk na povrchu rohovatějícími. Nemá žádné cévy aje vyživována zkapilár ve škáře. Reguluje průnik vody achemických látek ze zevního prostředí aopačně.

■Corium, dermis (škára) – skládá se zkolagenních aelastických vláken. Probíhají zde vývody potních žláz, vlasové folikuly svývody mazových žláz, jsou zde nervová zakončení asmyslová tělíska pro hmat, dotyk, teplo, chlad aj. Škára je protkána cévními alymfatickými pleteněmi.

■Tela subcutanea, subcutis (podkožní vazivo) – tvoří jej lalůčky tukové tkáně obepnuté řidší sítí vazivových vláken. Jsou zde bohaté cévní alymfatické pleteně především vokolí potních amazových žláz (obr. 1.1).

Kožní adnexa – sem patří žlázy (potní, mazové, aromatické), vlasy anehty.

Fyziologie – kůže chrání organizmus před zevními vlivy (mechanickými, tepelnými, chemickými, radiačními aproti účinku bakterií) azároveň je imístem odpovědi organizmu na případné změny ve vnitřním prostředí.

Funkce kůže

■Ochranná bariéra – před působením zevních faktorů (kožní film – kyselé pH [4,5–5,5]), základem je kožní maz apigmentové filtry.

■Termoregulační, vodní aelektrolytová – udržení homeostázy (stálého vnitřního prostředí), ovlivňovaná celkovým metabolizmem afyzickou námahou.

■Exkreční – detoxikační.

■Imunologická – tvorba protilátek.

■Bariéra chemická avodní – regulace průniku oběma směry.

■Senzorická.

Obr. 1.1 Anatomie kůže

Příčiny kožních chorob

Příčiny mohou být vnitřní, zevní, mohou se kombinovat nebo jsou nejasné etiologie.

Zevní příčiny

■Mechanické – tření, tlak, vpich, úder, vlivy ošacení aj.

■Chemické – způsobují je látky, které nazýváme agresor neboli primární škodlivina (chemikálie, saponáty, kyseliny apod.).

■Aktinické aradiační – způsobují je paprsky infračerveného, ultrafialového nebo rentgenového záření aj.

Vnitřní příčiny

■Metabolické – projevy chorobných stavů organizmu na kůži (např. při onemocnění diabetes mellitus, avitaminóze, hypervitaminóze).

■Imunologické – kožní choroby jsou vyjádřením příčiny, která je vyvolává:

–imunologické odpovědi na antigen (při infekci, reakce na chemikálii aj.),

–reakce vzniklé pro imunologickou nedostatečnost buněčnou nebo protilátkovou,

–reakce vzniklé neúměrně vysokou nebo neobvyklou imunologickou odpovědí (alergie, nádor aj.).

■Vývojové agenetické – velkou roli zde hraje dědičnost (např. psoriáza – lupénka, akné, atopický ekzém).

Vlivy působící zvnějšku izvnitřku

■Mikrobiální příčiny – mikrob může způsobit na kůži reakci, která je pro něj charakteristická (furunkl – stafylokoky).

■Treponemata – unás známá pouze syfilitida.

■Chlamydie aviry – chlamydie jsou příčinou zřídka, častější jsou viry (např. herpesviry – způsobují opary, papovaviry – příčiny bradavic – nebo virus způsobující AIDS).

■Dermatofyta akvasinky – nákaza se získá vdechnutím nebo kontaktem, zdrojem je člověk, zvíře, infikovaný předmět, půda.

■Paraziti – nejčastější jsou roztoči jako příčina svrabu.

■Členovci – pavouci, blechy, komáři, vši aj., při kousnutí nebo píchnutí vpustí slinné výměšky do rány azpůsobí zánětlivé kožní reakce.

Příčiny neznámé

Velká část dermatóz je nejasné etiologie (např. psoriáza).

Příznaky kožních chorob

Subjektivní

■Svědění (pruritus) – provází ekzémová onemocnění, kopřivku, svrab apod.

■Pálení – např. při poleptání.

■Bolest – např. při furunklu, pásovém oparu, zánětu žil, zánětlivém onemocnění.

■Napětí – zejména uQuinckeho edému (alergická reakce organizmu projevující se otokem vpodkoží).

Objektivní

■Eflorescence (výkvětky) – primární, sekundární

■Plošné změny

■Výsledné stavy

Primární eflorescence (obr. 1.2)

■Makula (skvrna) – plošná změna barvy kůže, podmíněná cévními změnami, krvácením do kůže, změnou pigmentace (např. piha, petechie).

■Papula (pupen) – prominující ohraničený útvar různé barvy vyvolaný změnami epidermis ahorních vrstev koria (např. bradavice, mozol).

■Tuber, tuberculum (hrbol) – prominující, větší, vyvolaný změnami kdekoliv vkůži, příčinou mohou být zánětlivé změny (např. furunkl) nebo nádorové změny (např. lipom).

■Urtika (pomphus, kopřivkový pupen) – plochý pupen růžové, červené ibělavé barvy, podmíněný nezánětlivým otokem vkoriu, např. po bodnutí hmyzem.

■Vezikula (puchýřek) – drobnější (asi velikosti hrachu) prominující dutý útvar vyplněný tekutinou (většinou tkáňovým mokem), např. uherpesu, ekzému.

■Bulla (puchýř) – větší než vezikula.

■Pustula (neštovička) – prominující drobný útvar, od začátku vyplněný hnisem, vokolí má zánětlivý lem, často vzniká sekundárním zhnisáním obsahu.

Sekundární eflorescence (obr. 1.2)

Obr. 1.2 Jednotlivé eflorescence

■Squama (šupina) – vzniká zolupující se rohové vrstvy, bývají drobné (olupování otrubovité) ivelké (cárové olupování – lamelózní).

■Krusta (strup) – vzniká na povrchu kůže ze zaschlého tkáňového moku (žluté barvy), zhnisu (zelený) nebo zkrve (hnědý až černý).

■Eschara (příškvar) – útvar sedící vkůži, vzniká zodumřelé tkáně apo jeho odloučení zbývá vřed hojící se jizvou.

■Ragáda (fisura, trhlina) – defekt sahající do různé hloubky, tvoří se vkožních rýhách, někdy velmi bolestivý akrvácející.

■Eroze (erosio, oděrka) – povrchní defekt zasahující do koria až podkoží, hojí se bez jizvy.

■Excoriatio (hlubší oděrka) – defekt zasahující do koria, hlubší než eroze.

■Ulcus (vřed) – hlubší defekt, zasahuje do koria až podkoží, hojí se vždy jizvou.

Plošné změny

■Erytém (erythema, zarudnutí) – difuzní zarudnutí zaktivního překrvení kůže.

■Cyanóza (livedo, sinavost) – likvidní (namodralé) plošné zbarvení kůže zpasivního překrvení.

■Edém (otok) – difuzní zduření kůže zprosáknutí tkáňovou tekutinou.

■Madidace (mokvání) – výron tkáňové tekutiny uerozí vzniklých po prasklých puchýřcích.

■Deskvamace (olupování) – tvorba šupin na větších plochách.

■Lichenifikace – zhrubění kůže azvýraznění prohloubení kožních rýh.

■Papilomatóza (vegetace) – květákovité plošné bujení.

Výsledné stavy

■Jizva (cicatrix) – vazivová náhrada ztráty tkáně až do hloubky koria.

■Sklerotizace (sclerotisatio) – difuzní ztuhnutí kůže, především zdlouhotrvajícího městnání.

■Elefantiáza (elephantiasis) – zhrubění aztluštění kůže většinou vdůsledku městnání lymfy.

■Atrofie (atrophia) – ztenčená kůže připomínající cigaretový papír, je lesklá asnadno zranitelná

■Impregnace (impregnatio) – výskyt cizorodých látek vkůži asliznicích (např. tetováž).

■Inkrustace (incrustatio) – uložení látek tělu vlastních, ale ne normálně přítomných vkůži.

U všech kožních projevů se také popisuje velikost, barva, tvar, povrch, ohraničení, konzistence aokolí. Dále je nutné sledovat umístění (lokalizaci), počet azpůsob rozmístění (konfiguraci).

1.1.4Vyšetřovací metody

Pro stanovení diagnózy kožních chorob je třeba provést určitá specificky zaměřená vyšetření:

■Anamnéza (osobní, rodinná, pracovní, alergologická, gynekologická, farmakologická, sociální)

■Popis ahodnocení objektivních příznaků

■Pomocné adiagnostické vyšetřovací metody

Anamnéza

■Rodinná (výskyt nemoci uostatních členů rodiny vpředchozích generacích)

■Osobní (údaje oprodělaných chorobách od narození, anamnéza volného času, zjištění začátku choroby)

■Projevy adynamika onemocnění

■Profesionální (faktory alátky působící vzaměstnání nebo mimo něj, umalých dětí – druh hraček [gumové, lakované, kovové, barvené apod.], uvětších dětí – kontakt se zvířaty, rostlinami, druh zájmové činnosti, sport aj.)

■Léková aalimentární (souvislost sužíváním některých léků, výskyt nebo zhoršení onemocnění po požití některých jídel)

Popis ahodnocení objektivních příznaků

■Vyšetření kůže celého tělesného povrchu (zrakem hodnotíme barvu, pohmatem charakter kožního povrchu)

■Dále se objektivně určí lokalizace chorobných změn, tzv. predilekční lokalizace (místa, kde se některé kožní choroby typicky lokalizují):

–predilekce intertriginózní: místa vlhké zapářky, místa, kde na sebe naléhají dvě kožní plochy (oblast perigenitální, axilární, pod převislými prsy, břichem aj.),

–predilekce seboroická: vmístech shojným výskytem mazových žláz (vlasatá část hlavy, čelo, okolí nosu, brada, oblast sterna, okolí pupku, mezi lopatkami aj.),

–predilekce aknózní: celý obličej, celá horní polovina zad, ramena, sternum,

–predilekce lichen ruber planus: vnitřní strana předloktí, bérce, břicho, ústní sliznice,

–predilekce krevní embolizace: exantémy diseminované hematogenní cestou (boční strany hrudníku, vnitřní strany paží, stehen),

–predilekce psoriatická: typicky ve vlasaté části hlavy, okolí loktů, kolen, sakrální oblast,

–predilekce svrabová: vmístech, kde je rohovina hojně hydratovaná aměkká, vhodná pro chodbičky zákožky svrabové (meziprstní prostory rukou, vnitřní strana předloktí, boční strany hrudníku, podbřišek aj.).

■Konfigurace – eflorescence mohou být na kožním povrchu různě roztroušeny nebo seskupeny do prstenců, kroužků, polokroužků, pruhů, terčů, mapovitých ložisek.

Pomocné adiagnostické vyšetřovací metody

■Vitroprese – stlačení kůže skleněnou destičkou, tím se odstraní zarudnutí uzánětlivých projevů avyniknou jiné struktury (hlavně ukožních TBC).

■Lupa – slouží klepšímu pozorování kůže azměn těžko rozlišitelných pouhým okem.

■Seškrábnutí povrchu kůže – kupřesnění diagnózy, např. při lupénce dojde po seškrábnutí šupin na ložisku kcharakteristickému bodovitému krvácení.

■Sondáž – ke zjišťování hloubky asměru píštělí nebo kprůkazu tloušťky tkáně.

Laboratorní vyšetření

■Hematologické vyšetření (např. krevní obraz + diferenciální krevní obraz)

■Biochemické vyšetření (jaterní funkce, ASLO, urea, kreatinin, kreatin, cholesterol, glykemická křivka aj.)

■Mikrobiologické vyšetření (kultivační určení azjištění citlivosti mikrobů osídlujících nemocnou kůži nebo sídlících přímo vhnisavých procesech)

■Mykologické vyšetření (zahrnuje vyšetření mikroskopické [odběr šupin zchorobných ložisek], kultivační [odebrané šupiny kůže, vlasy anehty se kladou na specifický agar asledují se kolonie vyrostlých plísní] nebo vyšetření Woodovou lampou – zářič UVA záření, ve kterém určité částice nebo látky specificky fluoreskují [vlasy ašupiny postižené mikrosporií fluoreskují např. světlezeleně aj.])

■Histologické acytologické vyšetření (materiál se získává chirurgickou excizí skalpelem [odebraný materiál by měl obsahovat všechny vrstvy kůže, včetně podkoží] nebo excizí kruhovým skalpelem, tzv. průbojníkem; cytologické vyšetření se provádí především upuchýřnatých chorob [provádí se nátěr ze spodiny puchýře po odstřihnutí krytu puchýře nůžkami]).

Alergologické vyšetřovací metody

■Testy náplasťové (epikutánní) – testují se alergeny působící přecitlivělost přímým kontaktem skůží, vyhodnocují se za 24–48 a72 hodin.

■Tzv. sada rutinních testů – obsahuje nejčastější kožní alergeny běžného života (10–12 látek, např. kobalt, nikl, chrom, měď, rtuť, benzin, prokain).

■Speciální náplasťové testy – vybrané kožní alergeny zurčitého výrobního odvětví (např. gumárenský průmysl, chemický průmysl, stavebnictví).

■Testy skarifikační – užívají se alergeny tekuté povahy, které se aplikují na vnitřní stranu předloktí drobným vpichem injekční jehlou, reakce se odečítá za 20–30 minut (časná) aza 24 hodin (pozdní).

■Testy intradermální – valergologii se užívají nejčastěji. Testují se tak alergeny vhodné kaplikaci do kůže, alergeny lékové, potravinové, prachy, pyly. Aplikace se provádí na vnitřní straně předloktí nebo paži intradermálním pupenem, odpověď se odečítá za 20–30 minut (časná), nebo za 24–48 hodin (pozdní).

■Testy perorální – lék nebo poživatina se podají vmalém množství vdobě bez kožních projevů asleduje se případné zhoršení kožních projevů (např. rýma, svědění, astmatické potíže).

■Nepřímá metoda zjišťování přecitlivělosti – sérum suspektní osoby zpřecitlivělosti se přenese na zdravou osobu intradermálním vpichem. Vsoučasnosti se neprovádí, neboť je nutné vyšetřit předem australský antigen, BWR, HIV amít souhlas osoby, na kterou se sérum přenáší.

■Stanovení trombocytopenického indexu – po požití nebo vpichu alergenu dochází kpoklesu trombocytů až o20 % za 60 minut.

Funkční zkoušky

■Zkouška dermografizmu – na kůži se provádí tahem tupým hrotnatým předmětem rýha apozoruje se, za jak dlouho se objeví zčervenání nebo kdy dojde ke zblednutí (nervově labilní lidé – výraznější červený dermografizmus).

■Zkouška reaktivity kožního povrchu na alkálie (zkouška alkalirezistence) – využívá se především vpracovním lékařství (eliminace jedinců nesnášejících alkalizaci kůže – zedníci, holiči, zdravotní sestry, kadeřnice apod.).

■Reaktivita kůže na UV záření – stanovení citlivosti kůže vůči UV paprskům.

■Tepelný achladový test – reaktivita kůže vůči teplu achladu při podezření na tepelnou nebo chladovou kopřivku.

■Funkční zkouška potních žláz – pomocné vyšetření při poruše pocení.

Vyšetřovací metody vdermatovenerologii – mikrobiologické, virologické, hemokultivační, parazitologické, mykologické.

1.1.5Terapie kožních chorob

Celková léčba

Léčba dietou

Má pro většinu chorob pouze malý význam, ale ve specifických případech může mít zásadní terapeutický nebo diagnostický vliv.

■Dieta eliminační – postupně se vynechávají některá jídla asleduje se vývoj kožních změn, např. při chronické kopřivce nebo ekzémech (vylučují se slaná jídla, koření, ocet, potraviny, které jsou častými alergeny – rajská jablíčka, vejce, kakao, aromatické ovoce, ořechy).

■Dieta svynecháním dráždivých jídel – uvšech forem ekzémů atrudoviny aj.

■Dieta čajová – podává se 1–2 dny uvšech těžkých akutně zhoršených ekzémů, při urtikarii (kopřivce).

■Dieta somezením tuku – zejména ulupénky avzácných kožních chorob se zvýšeným tukem vkrvi.

■Dieta redukční – uobézních klientů sdermatitis herpetiformis.

■Dieta bezlepková – upacientů sdermatitis herpetiformis (chronické, svědivé onemocnění je reakcí na nesnášenlivost lepku).

■Dieta neslaná – upuchýřnatých onemocnění léčených kortikoidy.

Celková medikamentózní terapie

■Sedativa, hypnotika, psychofarmaka – svědící onemocnění zhoršuje kvalitu spánku nebo zvyšuje dráždivost pacienta. Kožní choroby postihují lidi primárně více neurotické nebo svým vzhledem asvěděním neurotizaci pacienta způsobují.

■Antihistaminika – zabraňují svědění, tlumí CNS, mají anticholinergní účinek.

■Hormony – např. uonemocnění alopecie (plešatost) jsou indikovány hormony štítné žlázy.

■Venotonika – jako doplňková léčba uvenózní insuficience (nedostatečnost).

■Vitaminy – často se ordinují vitaminy A, B, C, D.

■Antibiotika – indikací jsou infekce, záněty.

■Antituberkulotika – většinou se podávají dlouhodobě av kombinacích.

■Antimykotika – umykotických infekcí aonychomykóz.

■Virostatika – použití převážně uherpetických infekcí nebo imunosupresivních stavů.

■Cytostatika – uonkologických onemocnění kůže.

Imunoterapie

Vakcinoterapie, kdy se užívá stafylokokový antigen nebo se zhotovuje autovakcína přímo zkultury mikrobů získaných zhnisu kožních afekcí.

Lokální léčba

Lokální medikamentózní terapie

Důležitá je volba vhodného léku, aplikační forma, správná koncentrace azpůsob aplikace.

■Zásyp – prášky nerostného původu (talek, zinek aj.) nebo prášky nerostného původu (škrob), knimž je možné přidat speciální léky, jako např. kyselinu salicylovou, boritou, síru, mentol. Zásypy vysušují, chladí apůsobí protizánětlivě.

■Tekutý pudr – základem jsou práškové hmoty, voda, glycerin, lze přimíchat diferenční látky – dehet, mentol, síra, ichtamol. Pudry chladí, působí protizánětlivě aprotisvědivě.

■Obklady – rozeznáváme obklady odpařující (vysýchavé) – studené, vlažné, teplé, nebo obklady zapařující (neprodyšné) – častější jsou studené, mohou být iteplé.

■Léčivé koupele – mají léčebný (zlepšují prokrvení) nebo očistný účinek (uvolňují nánosy lokálních léčiv); aplikují se jako částečné (např. jen na ruce, nohy) nebo celkové.

■Lázeňská, klimatická, přímořská léčba – zahrnuje pobyt vklimaticky výhodných místech. Kromě běžné dermatologické péče zahrnuje koupele, fototerapii, další fyzikální léčbu, pití minerálních vod aje určena zejména pro klienty slupénkou, chronickými ekzémy, akné apod.; přímořská léčba je pak určena pro klienty, ukterých byla lázeňská léčba bez efektu.

■Soluce – roztoky léků ve vodě, lihu, acetonu aéteru, působí protiplísňově.

■Sprej – pod tlakem plněné roztoky aplikované rozprašováním.

■Lotio, foam – oleje rozptýlené do vody nebo do oleje.

■Pasty – směs zmasťového základu apráškových hmot, stírají se olejem nebo mastným krémem.

■Krémy – emulze tuků ve vodě.

■Masti – směsi masťového základu ajednoho nebo více léků. Masťový základ může být buď nerostného původu (vazelína), živočišného původu (vepřové sádlo, tuk zovčí vlny, vorvaňovina, včelí vosk, rybí tuk), rostlinného původu (olivový olej aj.). Masti působí nejvíce do hloubky, změkčují pokožku, odstraňují šupiny. Překrytím potřeného místa igelitem (tzv. okluze) zesílíme účinek do hloubky.

Zevní léčiva

■Adstringencia – látky svíravé, zastavují mokvání, působí protizánětlivě (odvar zdubové kůry, hypermangan, kyselina boritá).

■Antiflogistika – protizánětlivý účinek (např. kyselina salicylová, dehty, kortikoidy).

■Antiparazitika – užívají se při zavšivení apři svrabu.

■Antihidrotika – omezují sekreci potu.

■Antimikrobiální zevní látky:

–antiseptika – místní léky kprevenci sekundární infekce adezinfekci,

–látky santibiotickým účinkem,

–antimykotika (protiplísňový účinek).

■Antipruriginóza – přípravky obsahující kortikoidy, mají protisvědivý účinek.

■Antiskabietika – užívají se při svrabu.

■Antiseboroika – snižují sekreci mazových žláz (např. síra).

■Cytostatika – antimitotický efekt (brání dělení buněk).

■Emoliencia – látky změkčující.

■Granulancia – podporují granulaci tkáně.

■Keratoplastika – podporují tvorbu rohové vrstvy.

■Keratolytika – změkčují arozpouštějí rohovou vrstvu.

■Proti omrzlinám.

■Proti slunečnímu záření (fotoprotektiva).

■Kortikoidy – především glukokortikoidy, mají antialergický, antiflogistický aantipruriginózní účinek.

■Dehet ajeho deriváty – kléčbě lupénky.

■Enzymy – proteolytické enzymy štěpí nekrotické tkáně, hnis afibrin.

Nežádoucí účinky zevní terapie

■Celková intoxikace – při aplikaci na větší plochy avyšších koncentrací některých zevních léků.

■Kontaktní přecitlivělost – po opakovaném použití.

Fyzikální terapie

■Fototerapie (světloléčba) – uplatňuje se ultrafialové záření, viditelné světlo ainfračervené záření (obr. P1).

■Slunění (helioterapie) – nejefektivnější je ve vysokých horách au moře (talasoterapie), užívají se však iumělé zdroje.

■Léčba ionizujícím zářením – užívá se velmi měkké rtg záření.

■Lasery – používají monochromatické koherentní světlo, široké využití.

■Elektroforéza, iontoforéza – vpravení léčiva do organizmu galvanickým proudem. Léčivo vniká do kůže apak zkrevních alymfatických cév do celého těla.

■Diatermie – léčebný účinek je tepelný, vzniká aktivní hyperemie, což vede krychlejší výměně látek, působí analgeticky aspazmolyticky.

■Diatermokoagulace – užívají se dvě elektrody, aktivní – sníž pracuje lékař, inaktivní – drží ji nemocný. Provádí se tak např. epilace chloupků zobličeje prostřednictvím jehly, která se zabodává do vlasového míšku (poměrně bolestivá metoda).

■Elektrokauterizace – používá se platinový drátek (v podobě jehly nebo kličky), rozžhavený elektrickým proudem (obr. P2).

■Kryoterapie (léčba zmrazováním) – užívá se buď suchý led (CO_2), nebo tekutý dusík (obr. P3).

■Dermabraze aexprese – vysokoobrátková fréza, kterou se upravují povrchové jizvy, vrásky apod. Řadí se ido chirurgické terapie.

■Kompresivní terapie – slouží kprevenci aléčbě onemocnění žil.

■Taping – užívá se pro lymfodrenáže, páska „směřuje“ tok lymfy.

■Magnetoterapie – využívá pulzního elektromagnetického pole.

■Ultrasonografie – neinvazivní bezbolestné vyšetření.

■Elektroterapie – využívá různé druhy elektrických proudů.

■Hypobarická masážní terapie – negativní tlak stlačuje krev alymfu vpovrchovém kapilárním systému ažilním alymfatickém systému.

■Hyperbarická komora – využívá se při hyperbarické oxygenoterapii.

Chirurgická terapie

■Excize (vyříznutí) – provádí se sdiagnostickým nebo terapeutickým záměrem.

■Excize rotačními kruhovými noži – odstraní se část kůže is podkožím.

■Exstirpace – odstranění celého patologického projevu kůže (nádory, cysty).

■Incize (naříznutí) – chirurgické otevření např. abscesů uakné.

■Exkochleace – odstranění patologického ložiska ostrou lžičkou.

■Ablace – používá se kodstranění nehtové ploténky, rozlišujeme parciální atotální ablaci.

Masáže

■Zpomalují stárnutí atvorbu vrásek.

1.1.6Hygiena zdravé anemocné kůže

Hygiena zdravé kůže

Hygiena vširším pojetí zahrnuje všechny faktory zevního prostředí, které zajistí podmínky nezbytné pro udržení všech fyziologických funkcí kůže. Patří sem také hygiena oblékání, obouvání, zevní prostředky užívané pro ochranu kůže (např. masti, krémy).

V užším pojetí zahrnuje způsoby denní očisty kůže od nečistot.

Na celém povrchu kůže se rozprostírá mírně kyselý, ochranný kožní film, který je tvořen směsicí mazu, potu aodlupujících se buněk rohové vrstvy.

Kůže je vběžném životě neustále znečišťována prachem zovzduší, prachovými látkami zpracovního prostředí ajiných zdrojů.

Mastné kyseliny mazu, bílkovinné látky na kožním povrchu asložky potu podléhají po určitém čase chemickým změnám, které způsobují mikroby. Vzniká tak nepříjemný zápach, případně podráždění kůže. Zvláště místa sčetnými kožními záhyby, vnichž stagnuje pot (pomalu se odpařuje), jsou oblíbena mikroby akvasinkami, které způsobují zápach, ale ichorobné projevy. Umalých dětí nebo inkontinentních klientů je pak nutné klást zvláštní důraz na hygienu vokolí genitálu, kde jsou kožní záhyby často znečištěné močí či stolicí.

Hygienická očista kůže je tedy důležitá ažádoucí nejen zdůvodu kosmeticko-společenského, ale především zdůvodu preventivně zdravotního.

Nečistoty je potřeba odstraňovat pomocí vody apovrchově aktivních látek – mýdel, tenzorů aj., tzv. saponátů. Po takové očistě dojde kpřechodnému odmaštění apřesušení kůže. Proto je důležité zpestré palety hygienických prostředků zhlediska fyziologie kůže volit ty, které kůži zbytečně nevysušují. Vhodná jsou např. přetučnělá dětská mýdla, oleje, ale itělové sprchové gely (šampony), které je možné užívat na kůži ivlasy. Méně vhodné jsou pěnové koupelové přísady, které silně přesušují kůži, jež pak může intenzivně svědit abýt suchá apodrážděná.

Po očistě je vhodné kůži ošetřit nemastným regeneračním krémem nebo tělovým mlékem. Mastné krémy aoleje paradoxně ještě více zhoršují suchost kůže.

Hygienická očista vlasů

Moderní vlasové přípravky obsahují takové látky, které myjí vlas bez toho, aniž by ho poškodily, což umožňuje mytí vlasů třeba každý den. Obavy, že častým mytím se vlasy poškozují avíce mastí, jsou tedy neoprávněné. Doporučuje se ovšem zvolit šampon vhodný pro konkrétní druh vlasů afrekvenci používání.

Hygiena oblékání

V období syntetických materiálů je hygiena oblékání velmi problematická aobtížná.

Syntetické materiály, které se bezprostředně dotýkají kůže, ji při pohybu „obrušují“, což vmístech vlhké zapářky zvláště vteplém období vede kpodráždění. Tyto materiály neodsávají vlhkost, voda na kůži kondenzuje arozmáčí ji. Kůži pak snadno osídlí mikrobiální aplísňová flóra.

Nevhodnost syntetických materiálů dokresluje také nemožnost praní na vyšší teploty, čímž se sice sníží počty mikrobů aplísní na textilii, nikoli však zcela odstraní.

Hygiena obouvání

Obdobný problém jako usyntetických textilií nastává také uobuvi ze syntetických materiálů, zvláště pak vkombinaci sponožkami ze syntetických materiálů, ve kterých dochází ke zvýšenému rozmočení rohoviny, především vmeziprstních prostorách. Po sundání obuvi voda rychle vysychá, kůže se stává suchou, olupuje se asilně svědí. Obvykle je to mylně přičítáno plísňovému onemocnění, na které jsou aplikovány protiplísňové léky, což vede ke vzniku kontaktního ekzému. Toto je typický obraz tzv. civilizační nohy, který ještě zhorší použití mýdla do meziprstních prostor, jelikož ovlivní místní pH azbytky mýdla dráždí postižené místo.

Pro dokonalou hygienu nohou je důležité střídání obuvi, vzdušná obuv, bavlněné ponožky, eventuálně ponožky se stříbrnými vlákny snižující pocení nohou, antiperspirační mléka, dezinfekční spreje na nohy aobuv, nemastné dezinfikující krémy, případně koupele nohou vroztoku octanu hlinitého, hypermanganu nebo celé pestré škály speciálních přípravků.

Respektování určitých vědeckých poznatků azásad při hygieně zdravé kůže, volba vhodné formy azpůsobu hygieny je nejlepší prevencí případných kožních onemocnění.

Hygiena nemocné kůže

Nemocná kůže postižená zánětlivými chorobami ave stavu zvýšené dráždivosti reaguje zhoršením choroby na jinak indiferentní podněty (např. na obvyklý způsob hygieny nebo ošetření kůže apod.).

Nemocní sekzémem

■Akutní fáze:

–nedoporučuje se mytí ani koupání, vhodná je krátká sprcha bez použití mýdla,

–postižený obličej aoblasti zapářky omývat vlažným Jarischovým roztokem,

–při známkách mikrobiální infekce je vhodný opět vlažný Jarischův roztok nebo slabě růžový roztok hypermanganu.

■Klidová fáze:

–krátkodobá sprcha, dětské mýdlo, po každém mytí zvláčníme kůži nemastným krémem,

–nevhodné je koupání ve veřejných bazénech, pěnové koupele,

–vhodné jsou zvláčňující koupele např. spřípravkem Balneum Hermal,

–vhodné je nosit bavlněné tkaniny, zejména osobní prádlo,

–po vyprání prádlo ještě opakovaně vymáchat.

Nemocní slupénkou alichen ruber planus

■V akutní fázi jsou nevhodné koupele isprchování vteplé vodě anásilná snaha oodloučení šupin při lupénce.

■U chronických lupének je možné změkčovat nánosy šupin koupelemi amastmi.

■Vystavení slunečnímu záření je přísně kontraindikováno.

■V akutní fázi je vhodná hospitalizace (minimalizace fyzické aktivity, emocionální uklidnění, snížení tření oděvem aj.).

Nemocní svrozeně suchou kůží

■Nevhodné je kůži máčet ve vodě, tím se zvyšuje její vysušování.

■Vhodné je kůži zvláčňovat nemastnými hydratačními nebo polomastnými krémy spříměsí změkčovadla.

Nemocní shnisavými projevy na kůži

1.1.7Přehled vybraných kožních apohlavních chorob

Table of Contents

Předmluva

DERMATOVENEROLOGIE

1.1 Obecná část

1.1.1 Historie

1.1.2 Definice a současnost oboru

Struktura a organizace kožního oddělení

Zásady ošetřovatelské péče na kožních odděleních

Zásady práce na oddělení venerologie

1.1.3 Anatomie kůže

Příčiny kožních chorob

Příznaky kožních chorob

1.1.4 Vyšetřovací metody

1.1.5 Terapie kožních chorob

Celková léčba

Lokální léčba

Fyzikální terapie

Chirurgická terapie

Masáže

1.1.6 Hygiena zdravé a nemocné kůže

Hygiena zdravé kůže

Hygiena nemocné kůže

1.1.7 Přehled vybraných kožních a pohlavních chorob