Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Boadella, Jacqueline A. Carletonová, Esther Frankelová, Eunice Rodriguesová

BIOSYNTÉZA
Výbor z textů

Přeložil Eliáš Škrdlant

Editorka Barbora Janečková

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4664. publikaci

Odpovědná redaktorka Zuzana Marie Kostićová
Sazba Filip Říha
Návrh a grafi cká úprava obálky Michal Němec
Počet stran 128
První vydání, Praha 2012

Přeloženo z anglických originálů z časopisů Journal of Biodynamic Psychology, Energy & Character a ze záznamů proslovených přednášek.

Original edition © International Institute of Biosynthesis, v z. Český institut Biosyntézy

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2012
Ilustrace na obálce převzata z textu Frankel, Esther: Systemic Intervention in Biosynthesis:
how work with relational field with families, in: Energy & Character, 37/May 2009.

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4135-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7251-6 pro formát EPUB

Biosyntéza – výbor z textů

MUDr. Vladislav Chvála

Vydavatelství Grada vydává sborník o biosyntéze. Přečetl jsem texty tohoto sborníku a domnívám se, že je to prospěšný projekt, i když se nemusí setkat jen s příznivým ohlasem. Z mého hlediska lékaře a psychoterapeuta pracujícího v oboru psychosomatické medicíny jde o texty z oblasti, která na našem knižním trhu dlouhodobě schází. Bioenergetika, biosyntéza a další terapeutické směry odvíjející se od významného rakouského lékaře, psychoanalytika a psychoterapeuta Wilhelma Reicha se svobodně rozvíjejí v USA a v západních státech Evropy, zatímco u nás jsou téměř neznámé. Přitom pro psychosomatickou medicínu jsou to texty zásadní. Pro psychosomatické pacienty totiž ani biologická medicína založená na důkazech, ani psychoterapie založené pouze na rozhovoru, nemají moc co nabídnout. V obou modech léčby může sice dojít k úlevě nebo změnám, ale spíše za cenu přizpůsobení pacienta metodě – v případě biologické medicíny od části potíží mohou ulevit léky (např. analgetika u bolesti), v případě obvyklé psychoterapie úlevu může přinést pochopení souvislostí, proměna postoje nebo změny v prostředí pacienta. Na organizmu pak je, zda také symptomy přestane vytvářet nebo ne. Teprve metody založené na Reichových výzkumech míří u psychosomatického pacienta do černého – analyticky vzdělaný psychoterapeut s pacientem vede rozhovor a současně se ho dotýká. Mluví současně jak jazykem duše tak těla. Pracuje se vztahem a přitom (jak nepředstavitelné pro analytika!) se pacienta dotýká na významných místech těla. Toto tabu může být také nejčastějším důvodem k nedorozumění či odmítnutí metody ze strany českých psychoterapeutů. Pro lékaře budou texty představovat zase jinou potíž – nevědí nic o vztahu, přenosu a protipřenosu a navíc pojem ‚energie‘, pro biosyntézu a bioenergetiku zásadní, bude pro ně nepochopitelný, když není spojován ani s malým ani velkým Krebsovým cyklem či koenzymem-A, jak byli dosud zvyklí. Dlouhodobá izolace tohoto směru uvažování, jak od ostatních PT směrů tak od medicíny zanechala na něm své stopy. Mnohé pojmy se nám mohou zdát obsolentní, nebo použity poněkud starobyle, když udržují duch reichiánské tradice, zatímco v ostatních PT a v medicíně byly již diskutovány, pozměněny nebo vyřazeny z používání. To se znovu týká nejvíce pojmu energie, jehož používání v oblasti psychologie bylo opakovaně kritizováno dokonce i fyziky, kteří si osobují právo na tento pojem v rámci obrazu fyzikálního světa, plného energií. Na rozdíly v používání pojmů se můžeme dívat skrze prsty, nebo jako na příležitost obohatit náš svět psychoterapie a medicíny o nové metafory, nové způsoby uvažování o nemoci. Zvláště poučné jsou v tomto směru kazuistiky jednoho z hlavních autorů sborníku, Davida Boadelly. Ty jsou pro psychoterapeuta přesvědčivé, pokud už třeba teoretické úvahy Boadellovy nebo spíše dalších autorů nemusí být bez znalosti původní literatury srozumitelné. Sám Boadella je respektovaným členem Evropské asociace psychoterapeutů, kde má na starosti výzkum psychoterapeutických metod. Biosyntéza, kterou založil a dále rozvíjí je uznávanou metodou v Evropě a měla by najít své místo i u nás. Od minulého roku máme pro zdravotnictví akreditovaný výcvik v biosyntéze i u nás. Při malé pozornosti, kterou věnuje naše lékařská odborná veřejnost psychosomatické problematice, to není málo. Sborník, který právě držíte v rukou, dobře doplní začínající zájem o tuto oblast.

V Liberci 27. 7. 2011

Přenos, resonance ainterference

David Boadella

Propojování avztahování se (Bonding)

Když se emoční potřeby dítěte setkávají semoční reakcí matky či otce, která je snimi vrozporu, objevuje se vzorec interference. Zdravá aneneurotická výchova se naopak zakládá především navzorci resonance. Když se objevuje přenos aprotipřenos, také se jedná ointerferenční vzorce. Znamená to, že se odehrává cosi mezi klientem aterapeutem, mezi tím, komu je pomáháno atím, kdo pomoc poskytuje. Projevuje se vzorec či pole, které jistým způsobem rozrušuje jejich vztah. Když je vztah porušen nastraně klienta, jedná se opřenos. Když nastraně terapeuta, říká se tomu protipřenos.

Podstata přenosu spočívá vtom, že daná porucha vztahu vsobě zrcadlí dřívější interferenční vzorce klienta. Jinými slovy, klient projikuje tentýž interferenční vzorec donového vztahu avyvolává vněm poruchy. Vterapii je však interferenční vzorec zvědomován. Když terapeut pracuje spřenosem, pokouší se zjistit, naco se interference váže. Když zkoumá, kde se dotýká jeho samotného, pracuje nasvém vlastním protipřenosu, asnaží se jej překonat. Když zjišťuje, čeho se týká interference uklienta, akdyž sám klient zkoumá svou interferenci, dozvídá se něco osvém přenosu apřekračuje jej. Překročení přenosu ústí vnový vzorec resonance mezi klientem aterapeutem.

Nacelé záležitosti je složité to, že vreálném kontaktu klienta aterapeuta se projevuje přenos iprotipřenos. Vzorce interference bojují se vzorci resonance. Resonance se usiluje odinterference osvobodit. Je to, jako když ladíte rádio: když ho zcela nevyladíte, napůl slyšíte vysílání, které chcete, anapůl další vysílání, oněž nestojíte. Snažíme se vyladit rádio tak, abychom měli jasný signál. To znamená zbavit se interference.

Myslím, že jiný způsob jak překládat termín „resonanční vzorec“, by bylo mluvit ovazbě mezi lidmi; ať už mezi dítětem arodičem nebo mezi dvěma dospělými, kteří spolu řeší nějaký svůj společný problém. Když mluvíme o„vzorcích interference“, máme namysli poruchy propojování avztahování se (bonding) – jedná se ozablokované vztahování se či pseudovztahování se. Nyní bych rád zevrubněji probral některé ztěchto poruch avzorců.

Attachment adetachment

Rád bych se zaměřil nadvě extrémní poruchy resonance. Když nám totiž budou zřejmé tyto extrémy, pomůže nám to pochopit stavy, které se nalézají mezi nimi. Extrémy jsou přílišný attachment apřílišný detachement. Situace přílišného detachmentu je typická pro některé dřívější analytické terapie, vnichž byla role terapeuta chápána velmi profesionálně. Terapeut poměřoval vzdálenost mezi sebou aklientem takto: „Když si kněmu sednu příliš blízko, vznikne ztoho příliš silná participace. Zvolím tedy větší vzdálenost.“

Freud si sedával zasvé pacienty – ti ho při terapii neviděli. Někdo přišel svysvětlením, že Freuda uváděl přímý oční kontakt dorozpaků. Psychoanalytici se vztahovali kuším klienta – jednalo se ovztah tohoto typu abyl vněm přítomen jistý odstup. Také vpsychiatrii acelé lékařské tradici se klade důraz najistý odstup, jenž umožňuje zachovat si objektivitu. Otom, že lékaři používají odlidštěný jazyk, aby nezapadli dopřílišné lidskosti, bylo sepsáno mnoho výzkumných prací.

Pak dotoho vstupuje Wilhelm Reich, který začal prosazovat důležitost dotyku. Lékaři se podle své tradice dotýkali těla pacienta jen vědeckým způsobem. Ati, kteří zkoumali mysl aemoce, neměli žádný důvod dotýkat se těla. To je součást lékařského odstupu. Tabu dotyku, jež vyplývá zpříliš nestranného, vědeckého aprofesionálního přístupu, veskutečnosti interferuje sdůvěrou klientů. Nikdo si nevylije své srdce doucha terapeuta, který zastává vpodstatě roli magnetofonu.

Druhým extrémem je přílišný attachment. Terapeut aklient se zaplétají dojistého druhu symbiózy. Terapeut se může cítit být vtažen doklientových potřeb, jež ho začínají ohrožovat. Neumí se znich však dostat. Vzniká tak vztah, vněmž jeden člověk vysává druhého.

Tyto dvě extrémní podoby detachmentu aattachmentu můžeme chápat jako schizoidní ahysterickou polohu, oníž mluví Frank Lake (1). Jedna znich funguje jako schizoidní poloha „udržení si odstupu“ adruhá jako hysterická poloha „udržení sblízkosti“. Dotýkáme se tedy přílišné blízkosti, nedostatečně vytvořených hranic. Později se dostanu ktomu, že různé charakterové typy inklinují vždy kjednomu ztěchto extrémů. Někteří lidé budou přitahováni kjednomu znich, jiní kdruhému. Pamatujte si prosím, že obě polohy představují interferenci, jež člověku brání vnalezení skutečného propojení avztahu.

Někde jinde, mimo interferenci, pak existuje vztah mezi pomáhajícím atím, kdo pomoc přijímá, vněmž není přítomen strach zblízkosti. Tento vztah se nenalézá napůl cesty mezi našimi extrémy, neboť se nejedná ožádný kompromis mezi nimi. Není uvězněn vpříliš objektivním přístupu, kdy terapeut sodstupem poslouchá klientova slova, audržuje přitom značnou emocionální vzdálenost. Vzniká vněm skutečný kontakt, který má zároveň jasné hranice, takže terapeut není zaplavován klientovými potřebami. Frank Lake líčí, jak hysteričtí lidé se svou potřebou pevně se držet druhého umí jisté druhy terapeutů vpodstatě sníst. Snědí je naemocionální rovině. Když se terapeutovi stává, že mu pacient osmkrát telefonuje během jednoho večera, znamená to, že si myslí, že jeho rolí je sytit pacientovy potřeby. Soucit se vjistém bodě může přesmyknout dozmatku. Výsledek pak není pacientovi nápomocný.

Míním tedy, že přílišné odpoutání apřílišné připoutání představují nepěknou mizérii, která se může projevit voblasti přenosu aprotipřenosu. Terapeut potřebuje mít kdispozici jak schopnost vstoupit dokontaktu, tak schopnost stáhnout se zpátky ksobě samému. Perls často mluvil orytmu kontaktu astažení se. To vpodstatě odpovídá Reichově pojetí „pulzace“, která vsobě zahrnuje pohyb směrem dosvěta ipohyb zpět směrem ksobě. Myslím, že když člověk umí být sám sebou ataké umí vyjít dosvěta abýt opravdově sdruhými, apotom se navrátit sám ksobě, tak nejlepším způsobem napomáhá tomu, aby se resonance vymanila zinterferencí.

Maska, stín aself

Napřenos aprotipřenos můžeme nahlížet také vintencích tří Reichových existenciálních vrstev. Reich sám je nikterak nevztahuje kproblematice přenosu. Chápe je pouze jako tři základní vrstvy charakteru. Vrchní vrstvou je maska, tj. charakterové obrany. Druhá vrstva představuje destruktivní, zmatenou úroveň napětí, úzkosti astresu (pojí se sJungovým konceptem stínu). Primární vrstva je svázána sjádrem člověka avyjadřuje jeho pravé self. Asi je vám znám základní koncept, podle nějž potřeby vycházející zlidského jádra jsou vprůběhu dětství postupně potlačovány. Bouří se proti potlačení asnaží se přes něj prorazit. Jsou opětovně potlačovány avzniká nějaký charakterový vzorec, který vychází zobou dalších zmíněných vrstev.

Řekl bych, že dvě vrchní vrstvy působí vrámci přenosu. Střetí vrstvou je naopak třeba navázat kontakt, aby se mohl rozvinout vzorec resonance. Jen tak člověk překročí přenos analezne schopnost navázat skutečný vztah. Celý terapeutický proces (iproces, který mu předcházel) můžeme chápat jako záležitost vztahování se. Alespoň vtom nacházím dobrý smysl. Veskutečnosti můžeme vzít Reichův model tří vrstev adoplnit jej ovztahovost. Vehře jsou tak dva lidé, nikoliv jen jeden.

Můžeme uvažovat vztah dvou lidí azkoumat, která zvrstev každého znich se vztahu účastní. Když se například jádro klienta vztahuje kmasce terapeuta, vevztahu velmi rychle vymizí důvěra. Když se klient ze svého jádra vztahuje ksekundární části terapeuta, terapeut jej roztrhá nakusy. Jádro klienta může růst jen tehdy, když se sním terapeut umí setkat skrze své jádro. Podobně když jádro terapeuta potkává jen klientovu masku, klient projde terapií, aniž by se nějak podstatně změnil. Když terapeutovo jádro narazí nasekundární vrstvu klienta anepřekročí ji, terapeut začne prohlašovat: „Proč mě klienti tak vysávají? Každý večer, když jdu domů, jsem úplně bez energie. Proč je tomu tak?“ Jedná se opřímý důsledek resonance: zterapeuta vychází láska alidské teplo anaráží nasekundární vrstvu klienta. Neumí ji překročit. Když se potkává maska smaskou, vrchní vrstva svrchní vrstvou, výsledkem může být jen povrchní sociální setkání. Sekundární vrstva se sekundární vrstvou může vést například ktomu, že se nezdaří setkání skupiny (viz článek vEnergy & Charakter týkající se špatně zvládnutých přenosových vztahů veskupinovém kontextu).

Vrchní dvě vrstvy každého člověka vyjadřují přenos, spodní vrstva resonanci. Ještě to můžeme rozvinout aříct, že zvrchní vrstvy vychází pozitivní přenos aze sekundární vrstvy negativní přenos. Všechno můžeme pojmout také zrcadlově, takže všude, kde mluvím opřenosu, bych mohl stejně tak mluvit oprotipřenosu. Jedná se odyadický model vztahu dvou lidí. Zkusíme nyní podrobněji prozkoumat povahu těchto tří vrstev jak uterapeuta, tak uklienta. Nejdříve vobecnosti, pak se budeme zabývat jedním či dvěma konkrétními problémy. Nakonec se vše pokusíme dovést ještě okousek dál.

Transakce

Klientův pozitivní přenos představuje reakci, kterou je podle Reicha důležité překonat. Když vní uvíznete, uvízli jste napovrchu. Pozitivní přenos vzniká kolem toho, co W. R. Bion nazval mesianistickým ideálem. Bion je psychoterapeut, jenž toho napsal mnoho oprojevech skupinového přenosu (3). Podle něj existují tři základní typy skupinové patologie: nazval je mesianistický ideál, boj aútěk azávislá skupina. Ivjedné skupině se můžeme setkat zároveň se všemi třemi patologiemi.

Když to aplikujeme naskupinu dvou lidí, zjistíme, že napočátku terapie je vevztahu přítomná závislost. Terapie má však vést knárůstu nezávislosti. Reakcí typu „boj aútěk“ se budu zabývat až vsouvislosti sdruhou vrstvou. Mesianistický ideál se váže ktakové situaci, když se zdá, že terapie vyřeší vaše problémy jistým magickým způsobem, bez tvrdé práce: „Nyní půjdu ktomuto velikému terapeutovi, který prošel výcvikem usamotného Reicha. Ten mi určitě pomůže smými problémy. Přijdu kněmu aon mě zbaví mého svalového krunýře. Bude mně líp aktomu začnu mít úžasný orgasmy.“ Tak vypadá mesianistický ideál. Život ale přece jen tak jednoduchý není.

Lowen řekl jednu velmi zajímavou věc opsychopatii. Tvrdí, že podstatou psychopatie je slib, který nejste schopni naplnit. Nakonci svého článku (4) píše: „Bioenergetika vám nic neslibuje. Snaží se vám pomoct, pracovat svámi, hledat řešení vašich problémů.“ Apak píše: „Doufám, že to pro bioenergetiku opravdu platí.“ To se mi líbí. Neříká, že nic neslibujeme. Říká, že se snažíme nic neslibovat. Také říká, že slibovat něco, co člověk nikdy nesplní, znamená vytahovat se nadruhé.

„Jsem lepší než ty. Něco mám amůžu ti to dát. Ty to nemáš, vezmeš si to ode mne.“

Klienti mají sklon stavět terapeuta právě dotakové role. Jestliže isám terapeut takovou roli zaujme, pak se vpoli objeví trhlina, naníž budou mít podíl obě zúčastněné strany. Adříve či později se objeví zklamání. Existuje jen velmi málo mágů, kteří jsou schopni řešit problémy druhých takovýmto způsobem. Jedná se oojedinělé osobnosti, aje docela možné, že ani ony nejsou něčeho podobného schopny. Lidé si to onich pouze myslí.

Reich říkal, že terapie je otom, že se spolu potkávají dva živočichové. Vmístnosti jsou spolu dva živočichové. Dva energetické systémy. Anení to tak, že by se potkával velký borec se slabým abezmocným chudáčkem. Veskutečnosti je to jinak. Jan Foudraine nakonci své knihy Not Made of Wood (5) líčí, co mu řekl jeden psychotický pacient: „Podívejte se, doktore, někomu tak pomatenému, jako jsem já, pomůžete nejvíc tím, když toho většinu necháte namě, budete si udržovat dobrý odstup anebudete se kemně příliš přibližovat.“ Gerda vesvé práci klade důraz především natoto „nech to namě“. Jeden ze stoupenců Lainga zároveň říká: „Dvě hlavy jsou lepší než jedna.“ Někdy jsou idvě těla lepší, než jedno: terapie se dá dopohybu. Takže jsme zpátky utěch dvou živočichů, kteří se spolu potkávají.

Podstata pozitivního přenosu je uhrančivá. Napsal jsem nedávno článek týkající se skupinové práce. Jmenuje se „Psychické pojivo“ (6). Vpozitivním přenosu působí jistý druh psychického pojiva, jež je veskutečnosti návykové.

Podívejme se nyní napozitivní přenos ze strany terapeuta. Protipřenos říká: „Jsi někdo, koho potřebuji, abych nasytil svou touhu pomáhat. Potřebuji tě, abych si vyřešil svoji roli terapeuta. Potřebuji ti pomáhat, abych si vytříbil své terapeutické dovednosti.“ Sprotipřenosem máme také co dočinění, když terapeut přehnaně intervenuje adělá toho příliš mnoho – když rozvíjí své schopnosti apodkopává tak důvěru klienta vjeho vlastní reakce.

Zapozitivním přenosem leží negativní přenos. Ten nám říká: „Nevěřím ti, ty nato veskutečnosti nemáš. Sjiným terapeutem by to možná bylo lepší. Mám ktobě výhrady. Nelíbí se mi, jak mluvíš. Jsi příliš chladný. Jak to, že se mě víc nevyptáváš? Proč se mě pořád naněco ptáš?“ Je to pořádná várka zpětné vazby akritiky, která tvrdí: „Nemáš pravdu. Vadíš mi. Buďto jsi mi napřekážku, protože toho děláš příliš mnoho, nebo protože jsi pasivní aděláš toho příliš málo.“

Také terapeut samozřejmě může posuzovat klienta. Může klienta shazovat. Může rozrážet jeho charakterový krunýř svým přespříliš asertivním přístupem. Reich objevil jeden velmi mocný nástroj pro práci scharakterem. Jedná se onapodobování, což je dvousečná zbraň. Napodobování může velmi dobře posloužit jako zrcadlo, když chceme někomu ukázat, jak je vnímán zvenku. Lidé se totiž znají jen zevnitř. Je také jedním znejúčinnějších způsobů, jak někoho ponížit. Já si někdy zklientů utahuji, což je také dvojsečná zbraň. Můžete tímto způsobem pomoci druhým, aby se nebrali tak vážně aaby vznikl jistý prostor mezi nimi ajejich sebepojetím. Aby se sebepojetí trochu uvolnilo. Když však narazíte naněkoho, zkoho si dělali legraci vdětství, účinek bude přesně opačný. Jinými slovy se tedy jedná oproces, který musíme využívat velmi jemně, jinak začne být vnímán jako destruktivní kritika aponižování, ač jsme to tak třeba nemysleli.

Natřetí úrovni překračujete složitosti přenosu azačínáte se kdruhému vztahovat skutečným způsobem. Možná jste četli knihu odMartina Bubera ovztahu já aty. Veskutečnosti se zde dotýkáme lásky. Jedná se okomunikaci, která probíhá mezi srdci dvou lidí, jimž se začalo dařit přerůstat zmatek anedůvěru. Nejlepší definice lásky, kterou vtento okamžik znám, pochází odpsychologů, kteří si říkají Russell aRussell. Je ze spíše akademicky laděné knížky snázvem „Lidské chování“ (8). Přišli stímto tvrzením: „Láska znamená podporovat zkoumání sebe sama vněkom druhém.“ Je to skvělá definice terapeutické lásky. Láska podporuje arozvíjí. Pochopíme ji, když vidíme, jak někdo podporuje akultivuje sebepoznání uněkoho druhého. Slovo „explorace“ znamená doslova „vytékat“. Když například améba vystrkuje panožku, jedná se oexploraci. Podobný proces explorace se odehrává učlověka, který hledá cestu odúzkosti kpotěšení, odstažení kexpanzi, odzmatku kporozumění aodinterference kresonanci.

Sexualita apřenos

Nyní se budeme zabývat sexualitou, agresivitou astrachem zhlediska přenosu. Schéma, které jsem představil, zkusíme použít naněkteré zajímavé aspekty této problematiky. Nejdříve se pokusíme vše trochu objasnit. Základem sexuality vrámci pozitivního přenosu je postoj: „Upoutal jsem tvou pozornost svou sexuálností.“ Týká se to především hysterických lidí. „Uspokoj mě, jinak budu trpět deprivací.“ Blok leží uzdroje uspokojení. Hysterik potřebuje uspokojení, aby mohl více zvnitřnit své prožívání. Podstatou hysterického vzorce je: „Vrhám se natebe, abys uspokojil mé potřeby; to vyřeší mé potíže.“ Lidé, kteří prochází procesem hysterického attachmentu, potřebují strávit více času osamotě, anaučit se tomu, co Ann Parks nazývá „sycení sebe sama“. Musí rozvinout svůj vlastní střed, nikoliv jej hledat vněkom jiném.

Hysterický sexuální vzorec vsobě nese zbrklé hledání svého středu skrze sexuální kontakt sněkým jiným. Zapadá to dodaného charakterového vzorce.

Vprvní zmiňované situaci (již klientka přesexualizovala) se hranice rozpouštějí. Vedruhé situaci (vekteré klientka zmrazuje sebe samu, aby zabránila jakékoliv sexuálně zabarvené události) jsou hranice příliš uzavřeny.

Terapeutův negativní protipřenos představuje zrcadlový obraz klientova negativního přenosu. Terapeut má obavy zklientových sexuálních projevů, atak zamrzá vpříliš profesionálním postoji, aby nebyl sváděn.

Agresivita apřenos

Latentní negativní přenos můžeme samozřejmě postřehnout ipři práci stělem. Projevuje se, když lidé vzteky kopou akřičí. Dnes je již mnohem snazší přijmout skutečnost, že lidé cítí vztek.

Strach apřenos

Projekce aintrojekce

Jaderný kontakt astagnace

Rytmus procesu

Bibliografie

1. Lake, Frank: Clinical Theology, Darton: Longan and Tod, 1966.

2. Boadella, David: „Violence in Groups“, in Energy & Charakter, Vol. 11,1, Jan 1982.

3. Bion, W.R.: Experience in Groups, Tavistock.