Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Vladislav Rapprich, Ph.D.

ZA SOPKAMI PO ČECHÁCH

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4810. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana J. Kubínová

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 240

Vydání 1., 2012

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o.

České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto.cz

Cover Photo © Mgr. Vladislav Rapprich, Ph.D.

ISBN 978-80-247-8044-3 (ePub)

ISBN 978-80-247-8043-6 (pdf)

ISBN 978-80-247-3796-6 (print)

Úvod

Až do jara roku 2010 žila většina Středoevropanů v přesvědčení, že sopečná činnost je něco naprosto exotického, s čím se mohou setkat jedině na dovolené v dalekých krajích. Teprve aktivita sopky Eyjafjallajökull (někdy se uvádí kratší verze názvu Eyjafjöll) ukázala, že dopady sopečné činnosti nemusí být nijak vzdálené ani České republice. V konečném důsledku spadlo na území Čech jen zanedbatelné množství sopečného popela, ale přítomnost prachu ve vzduchu paralyzovala leteckou dopravu. Stamilionové ztráty v dopravě a chaos v cestovním ruchu vyvolaly silný zájem veřejnosti o sopečnou činnost, a především tu, která se týká naší republiky.

Ač se to možná na první pohled nezdá, ani v Čechách rozhodně není o sopky nouze. Všechny jsou již naštěstí dávno vyhaslé, ale dodnes představují zajímavé a přitažlivé krajinné dominanty. Prací vulkanologa v Čechách je na těchto starých a vyhaslých sopkách najít stopy a důkazy, které pomohou rekonstruovat charakter a průběh dávné sopečné činnosti. Každý typ sopečné činnosti totiž zanechává horniny s určitými charakteristickými znaky. Porovnáním současných procesů a hornin, které těmito procesy vznikly, s uloženinami dávno vyhaslých sopek je pak možné rekonstruovat dávnou vulkanickou činnost, právě na základě stop, jež po sobě zanechala. Tato detektivní práce není samoúčelná, protože procesy dokumentované na vyhaslých sopkách se dají srovnávat s procesy na sopkách činných a toto srovnání vede k lepšímu pochopení sopečných procesů. Některé procesy se totiž na stále aktivních sopkách studují velmi obtížně.

Světová vulkanologie zažila během posledních třiceti let velký a dynamický pokrok. Hlavním impulzem pro rozvoj této „pekelné“ vědy byl výbuch vulkánu St. Helens ve Spojených státech v březnu roku 1980. Vulkanologie v Čechách na svůj rozvoj ještě nějakou dobu čekala, ale posledních patnáct let znamenalo významný posun v pochopení vzniku a vývoje mnoha sopek u nás. Zájem veřejnosti o sopečnou činnost, vyvolaný událostmi na Islandu, mě přivedl na myšlenku přetlumočit široké veřejnosti výsledky několika vědeckých projektů, které přispěly k poznání českých sopek a svým dílem i sopečných procesů obecně. V první řadě jsou totiž výsledky vědeckých výzkumů předkládány prestižním mezinárodním časopisům, jež jsou laické veřejnosti špatně dostupné a ještě hůře srozumitelné. Odborné publikace jsou navíc psány anglicky a používají velké množství odborných termínů, jejichž znalost je u odborných čtenářů těchto textů předpokládána, a odkazují se na množství velmi specializovaných znalostí. Všechny tyto odborné výsledky bylo tedy nezbytné přeložit do českého jazyka a odborné termíny vysvětlit nebo nahradit slovy užívanými v běžné řeči. Místy to byl úkol nelehký, protože pro spoustu sopečných fenoménů český jazyk nemá výraz (nebyl dosud potřeba), a tak přišel úkol na několika místech naši mateřštinu trochu obohatit.

Kniha, kterou máte před sebou, vás provede po nejzajímavějších vulkánech českých třetihor a starších čtvrtohor. Toto vyprávění se tedy bude pohybovat v časovém rozpětí mezi 65 miliony a 100 tisíci lety. Na území Čech jsou pochopitelně i sopky starší, ale ty si podle mého názoru zaslouží svou vlastní knihu. Vznikaly totiž v jiné etapě vývoje Českého masivu, za dosti odlišných podmínek, a jsou tudíž součástí jiného příběhu. Vyprávění se omezuje pouze na oblast Čech, bez Moravy, což je dáno mými znalostmi z oblasti českých sopek a nulovou zkušeností se sopkami moravskými. Psát o sopkách od stolu bez osobních zkušeností prostě nedokážu.

V knize jsou prezentovány výsledky dlouholetých výzkumů financovaných z prostředků Ministerstva životního prostředí ČR, Grantové agentury České republiky a Grantové agentury Akademie věd České republiky. Kromě mých výsledků předkládám také závěry současných výzkumů celé řady dalších odborníků, ze kterých bych rád uvedl alespoň ty nejdůležitější. Na druhé straně zde není prostor pro vyjmenování všech vědců, kteří se v průběhu posledních dvou set let věnovali problematice třetihorních sopečných pohoří v Čechách.

K pochopení vývoje Českého středohoří přispěl v posledních dvaceti letech největší měrou Dr. Vladimír Cajz a k otázce chemického složení zdejších hornin doc. Jaromír Ulrych, oba z Geologického ústavu Akademie věd. Já sám ke studiu tohoto vulkanického pohoří přispívám teprve v posledních letech. Velký posun ve studiu Doupovských hor přinesl během posledních patnácti let Dr. Petr Hradecký z České geologické služby. Přestože jsem si mezitím dovolil některé interpretace upravit, je práce Petra Hradeckého v mnoha ohledech průkopnická. Pro úplnost ještě uvádím jména dalších spolupracovníků, jejichž výsledky významně posunuly znalosti o třetihorním vulkanismu v Čechách: Marie Adamová, Vojtěch Erban, Jakub Haloda, Bedřich Mlčoch, Michal Rajchl a Zuzana Skácelová z České geologické služby; František V. Holub a Jakub Sakala z Přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Vladislav Babuška, Jan Mrlina a Prokop Závada z Geofyzikálního ústavu Akademie věd ČR; Jiří Málek a Jan Valenta z Ústavu struktury a mechaniky hornin Akademie věd ČR. V knize jsou také uváděna alespoň přibližná stáří většiny sopek, za těmito poznatky stojí Zoltán Pécskay a Kadosa Balogh, oba z Ústavu jaderného výzkumu maďarské akademie věd.

Výčet zásluh by nebyl úplný, pokud bych nevzpomenul podporu a inspiraci, kterou jsou pro mě žena Kateřina a dcery Anička a Kristýnka.

Autor

Na začátek trocha teorie osopkách

Pro objasnění sopečné činnosti je nutné hned vpočátku objasnit základní pojmy aprocesy. Bez takového úvodu by totiž hrozilo, že následující stránky by byly čtenáři, který se svědami oZemi vživotě nesetkal, špatně srozumitelné. Zároveň bude vtéto kapitole objasněno, že sopky rozhodně nejsou dílem tajemných duchů ani čertů, jež vútrobách Země přikládají pod pekelné kotle. Sopečná činnost patří kdynamickým projevům mocných sil naší rodné planety. Tyto mohutné síly odedávna lidstvo fascinovaly, ale teprve vposledních desetiletích jim začínáme rozumět. Proces poznávání zákonitostí fungování sopek ještě není ukončen,výzkum sopečných procesů pokračuje astále poodhaluje nová anová tajemství.

Sopečná neboli vulkanická činnost je projevem výstupu magmatu kzemskému povrchu ana něj. Termínem magma označujeme horniny vroztaveném, tedy tekutém stavu. Magma, které se dostane na zemský povrch, nazýváme lávou. Jak ale dostat horniny do roztaveného stavu, vněmž se stávají kapalinou? Hlouběji do nitra Země teplota znatelně narůstá. Naše planeta funguje jako jeden veliký jaderný reaktor[1]. Přestože tedy Země produkuje radiogenní teplo[2], svýjimkou vnějšího jádra jsou horniny tvořící naši planetu vpevném stavu. Důvodem je fyzikální zákonitost, která říká, že snárůstem tlaku stoupá iteplota tavení hornin. Aprotože shloubkou do nitra Země tlak narůstá, zůstávají horniny většinou ve fyzikálních podmínkách, za nichž se netaví. Jak tedy vkonečném důsledku dochází kroztavení hornin? Vytvořit další zdroj tepla, který by zvýšil teplotu až nad bod tavení, je vzemském nitru prakticky nemožné. Zbývají tedy dvě možnosti: nahřáté horniny se musí dostat do menších hloubek, do zón menšího tlaku, kde je jejich teplota dostatečná kzahájení procesu tavení, nebo se musí změnit fyzikální vlastnosti hornin atím se sníží jejich teplota tavení. Druhé varianty je možné dosáhnout, pokud se kdostatečně nahřátým horninám dostane voda, která teplotu nutnou ktavení hornin snižuje.

Uvedené podmínky nám tedy možnosti oblastí, vnichž může vznikat magma, značně zužují. Jsou to jednak oblasti, kde dochází kvýstupu horkých mas hornin svrchního (výjimečně ispodního) pláště do menších hloubek, azóny, kde jsou do oblasti zemského pláště zatahovány horniny zemské kůry sdostatečným obsahem vody. Zdálo by se, že jsou to podmínky skoro až šílené, ale zmíněné procesy velmi dobře korespondují steorií deskové tektoniky, tedy steorií oneustálém pohybu zemských (litosférických) desek. Kprvní podmínce dochází voblastech středooceánských hřbetů, kontinentálních riftů ahorkých skvrn. Kpodmínce druhé dochází vsubdukčních zónách. Aopět se tu vyrojila řada cizích termínů, které je potřeba si stručně vysvětlit. Celou naši planetu tvoří asi třináct litosférických desek. Všechny tyto desky jsou vpohybu. Některé na sobě nesou jen kontinent, jiné pouze oceánské dno adalší jak kontinent, tak ičást oceánského dna. Každou litosférickou desku tvoří kůra (silná na kontinentech atenká podoceány) atenká slupka zemského pláště (tzv. litosférický plášť). Litosférické desky se pohybují po vrstvě zemského pláště, která se nazývá astenosféra. Astenosférický plášť se chová vzhledem krychlosti pohybů vřádu centimetrů za rok plasticky, není ale tekutý. Jak se desky pohybují, vněkterých místech na sebe narážejí anasouvají se jedna přes druhou, jinde se od sebe vzdalují. Středooceánské hřbety jsou právě takové oblasti, kde se rodí nová oceánská kůra alitosférické desky se vtěchto místech od sebe vzdalují, ato díky nabývání nové hmoty. Tyto hřbety jsou zónami, kde dochází kvýstupu horkých plášťových hornin do menších hloubek, vnichž může začít tavení. Příkladem takového středooceánského hřbetu je středoatlantický hřbet, který se táhne Atlantským oceánem od severu kjihu jako obří jizva nebo hřbet ohromného draka spícího na oceánském dně. Krozevírání litosférických desek může za příhodných podmínek dojít ivprostředí kontinentu. Vznikající kontinentální rift začne rozdělovat původní větší kontinent na dva menší, mezi nimiž se začne vytvářet oceánská kůra, apo čase sem může proniknout moře, které se může rozpínat až do podoby oceánu. Ipro tento proces máme na Zemi příklad. Je jím východoafrický prolom aopět se jedná ozónu svýznamným výstupem plášťových hornin, doprovázeným produkcí magmatu atím pádem ivulkanickou aktivitou, jejímž příkladem je například sopka Kilimandžáro. Pokud dochází kvýstupu horkého plášťového materiálu do menších hloubek vbodě (ten může mít průměr idesítky kilometrů), ane vlinii, hovoříme ohorké skvrně. Vzhledem ke stálému pohybu litosférických desek přes takový bod vzemském plášti vytvářejí horké skvrny šňůry sopek, kdy aktivní anejmladší sopky jsou přímo nad skvrnou. Snarůstající vzdáleností od horké skvrny narůstá ivěk vyhaslých sopek. Příkladem jsou havajské ostrovy. Ksopečné aktivitě vsoučasnosti dochází pouze na těch nejvýchodnějších– Hawaii aMaui. Severozápadní část souostroví je již vyhaslá. Pásmo vyhaslých sopek, dnes většinou skrytých pod hladinou oceánu, pokračuje přes ostrov Midway směrem na severozápad vdélce asi 3 400km až do místa, kde se pás láme atáhne vdélce dalších 2 500km směrem ke Kamčatce.

Geotektonická prostředí vzniku magmat avulkanické činnosti

Tam, kde se desky pohybují směrem ksobě ajedna se zasouvá pod druhou, mluvíme osubdukčních zónách (subdukce = podsouvání). Vtakovýchto oblastech dochází ktransportu vody knahřátým horninám zemského pláště. Děje se to díky tomu, že podsouvající se desku tvoří množství čedičových láv, které ale vznikaly na oceánském dně avprůběhu časů se nasytily vodou. Mnoho minerálů vtěchto podmořských lávách změnilo účinkem vody své složení azměnilo se na minerály obsahující vodu. Podsouvající se deska může také nést oceánské sedimenty, které obsahují nezanedbatelné množství vody. Vhloubkách okolo 100km se při začínajících metamorfních procesech zalterovaných (změněných) čedičových láv uvolňuje voda, která usnadňuje tavení horkých plášťových hornin. Vpodmínkách vyššího tlaku ateploty jsou minerály, které obsahují vodu, nestabilní amění se na jiné, za daných podmínek stabilnější. Zhornin podsouvající se desky je tak voda doslova ždímána. Jak se voda dostane khorkým horninám zemského pláště, který je vdaném místě nad podsouvající se deskou, dojde ktavení avzniku magmatu. Proto jsou subdukční zóny lemovány řetězci aktivních vulkánů, jako například vjihovýchodní avýchodní Asii nebo na pacifickém pobřeží obou amerických kontinentů.

Aproč magma, tedy roztavená hornina, začne stoupat kpovrchu? Je to proto, že horninová tavenina má za daných fyzikálních podmínek (především tlaku) téměř vždy nižší hustotu než hornina vpevném stavu, aproto stoupá vzhůru (podobně jako bubliny vzduchu ve vodě). Většina přírodních materiálů se totiž chová opačně než voda. Vpřípadě vody je led lehčí než jeho tavenina (tedy voda), aproto ledové kry plavou po hladině. Uostatních přírodních látek je tomu naopak, tavenina je lehčí než ta samá hmota vpevném skupenství, atudíž stoupá vzhůru.

Chování magmatu vblízkosti zemského povrchu atedy istyl sopečné aktivity výrazně ovlivňuje obsah plynů rozpuštěných vmagmatu. Vtomto místě je dobré si připomenout, že pokud se bavíme opodmínkách, vnichž se může vyskytovat magma (tedy teploty okolo 1 000 °C ačasto mnohem více), řadíme mezi plyny ivodu. Při výstupu kpovrchu se totiž magma dostává do podmínek menšího tlaku, což významně snižuje rozpustnost plynů vtavenině. Je to, jako když otevíráte láhev se sycenou minerálkou. Dokud je láhev uzavřena, dostatečný tlak udržuje plyn rozpuštěný vkapalině (nejsou vidět téměř žádné bublinky). Jakmile ale láhev otevřete atím vní zmenšíte tlak, začnou se ve vodě vytvářet drobné bublinky plynu, který již za daných podmínek není vkapalině rozpustný. Jak se magma dostává blíže kpovrchu, počet bublinek (kterým vpřípadě sopek říkáme vesikuly) ajejich velikost narůstá. Snaha plynu uniknout ze zemského nitra do atmosféry se projevuje jako sopečná erupce. Vysokou rychlostí unikající plyn ssebou strhává drobné útržky hornin. Jedná se jednak oúlomky hornin lemujících sopečný jícen, ale především odrobné útržky magmatu roztrhané expandujícím plynem. Úlomky okolních hornin, které se dostanou do magmatu nebo které vyvrhne sopka při erupci, se nazývají xenolity. Pochopitelně čím více plynu je primárně rozpuštěno vmagmatu, tím je erupce silnější atím drobnější částice sopka vyvrhuje. Kromě plynu původně rozpuštěného vmagmatu může ksíle erupce přispět ještě plyn přidaný zvnějšku. Jde opět především ovodní páru, jež se vytváří ve zlomcích vteřiny vmomentě, kdy se žhavé magma setká svodou. Může se jednat ovodu či led na zemském povrchu nebo opodzemní vodní zásobárnu.

Různé obsahy plynů rozpuštěných vmagmatu, případně přítomnost vody vblízkosti stoupajícího magmatu, tak ovlivňují chování, nebo chcete-li výbušnost sopky. Jednotlivé typy erupcí jsou pak pojmenovány podle typových oblastí či sopek.

Nejklidnějším projevem explozivní sopečné činnosti jsou erupce havajského typu. Malé množství plynu rozpuštěného vmagmatu nemá dostatečnou energii kroztrhání taveniny na příliš malé kousky. Ze sopečného jícnu proto vyletují nízko ana malou vzdálenost relativně velké útržky žhavé lávy. Ty jsou natolik velké, že si ipři letu vzduchem udrží dostatečnou teplotu, aby nezačaly tuhnout. Kusy lávy jsou pak ještě při dopadu na zem plastické, takže se „rozplácnou“. Vysoká teplota vede ktomu, že jednotlivé „cákance“ se při dopadu na zem opět spékají avytvářejí buď napečené kužely (tzv. spatter cone), nebo se původně roztrhané kusy lávy mohou opět slít do lávového proudu.

Oněco málo dramatičtější průběh mají erupce strombolského typu. Mimochodem svýjimkou oceánského dna se jedná onejběžnější typ erupce na Zemi. Plynu je již dost na to, aby taveninu výrazněji rozdrobil. Zjícnu sopky proto vyletují útržky strusky (napěněné sopečné sklo) ovelikosti vlašského ořechu až jablka. Mezi útržky strusek dojde občas kvyvržení většího „cáru“ lávy. Ten je při letu vzduchem ještě plastický, takže ho odpor vzduchu tvaruje do formy kapky nebo vřetena, ale při dopadu na zem jsou již tyto útvary ztuhlé, takže se nerozplácnou ani nedochází kjejich spékání. Sopečné bomby vřetenovitého nebo kapkovitého tvaru je pak možné nacházet vnahromaděných struskách jako důkaz strombolského typu erupce. Nahromaděné vyvržené strusky vytvářejí nad jícnem struskový kužel. Oproti vyvrženinám havajského typu erupce je pro erupci strombolskou charakteristické, že vyvržené útržky jsou na sobě volně nasypané, jako když zuhelných kamen vysypete na hromádku škváru. Jak název napovídá, byl tento typ sopečné činnosti pojmenován podle vulkánu Stromboli vLiparském souostroví ubřehů Itálie, ale stejným způsobem se projevuje řada jiných sopek včetně Etny.

Vysoký obsah plynů při pliniovských erupcích způsobuje velmi efektivní fragmentaci magmatu na drobné částice. Většina má velikost zrn odpovídajících jemnému písku nebo prachu. Plyn unikající vysokou rychlostí zjícnu sopky vynáší tento jemný sopečný materiál vysoko do atmosféry. Účinek rychle proudícího plynu se navíc kombinuje skonvekčním prouděním[3], neboť směs horkých sopečných plynů apopela je lehčí než studený vzduch. Vytváří se erupční sloupec. Jak erupční sloupec stoupá atmosférou, nasává stále více studeného vzduchu zokolí, až se jeho hustota vyrovná sokolním vzduchem. Vtento okamžik, ke kterému může dojít ve výšce 10–55km, se přestane sopečný materiál šířit vzhůru, ale začne se rozprostírat do stran– vytváří se erupční mrak. Šíření erupčního mraku je pak závislé na směru arychlosti větru. Název tohoto typu erupce odkazuje na Plinia mladšího, který důkladně popsal erupci Vesuvu roku 79 našeho letopočtu. Byla to přesně ta katastrofická erupce, která pohřbila římská města Pompeje aHerculaneum.

Toto byly základní tři typy sopečných erupcí řízené výhradně obsahem plynů rozpuštěných přímo vmagmatu. Kromě toho máme erupce, při nichž se síla magmatického plynu kombinuje senergií páry generované šokově na kontaktu magmatu svodou. Takové erupce označujeme jako freatomagmatické aopět je můžeme podle síly exploze dělit na slabší surtseyské (podle ostrova Surtsey, který se vynořil nad hladinu Atlantského oceánu ujižních břehů Islandu při erupcích vletech 1961–1963) avulkánské (podle sopky Vulcano vLiparském souostroví).

Klasifikace sopečných erupcí podle Walkera (1973)

Průběh erupce:

I. Exploze magmatických plynů: a) magma stoupá k povrchu; b) s poklesem tlaku se vmagmatu tvoří bublinky; c) růst velikosti a počtu bublinek vede kjejich propojování, čímž se magma trhá na drobné fragmenty; d) unikající plyn vynáší sopečné úlomky ven z jícnu avyhazuje je na sopečný kužel.

II. Exploze vnějšího plynu: e) stoupající magma se setkává s rezervoárem podzemní vody; f)voda se ve zlomku okamžiku mění v páru, změna objemu vyvolává explozi; g) šokové vlny zexploze trhají okolní horniny a vzniká hluboký explozivní kráter; h)část roztrhaných hornin padá zpět do kráteru avytváří brekcii (směs různě velkých ostrohranných úlomků různých hornin), část padá vně kráteru na tufový prstenec (sopečný materiál zde nevytváří vysoký kužel, alenízký prstenec).

Opakující se erupce, při kterých se mohou střídat jednotlivé erupční styly, často vytvářejí mohutné kužely, jež se označují termínem stratovulkán. Není snad nikdo, kdo by na fotografii neviděl dokonale symetrický kužel stratovulkánů Merapi nebo Fuji. Při velmi silných erupcích dochází kčástečnému vyprázdnění magmatického krbu. Nadloží tohoto krbu se pak vlastní vahou propadne avznikají kaldery (protože příroda vdosahu gravitačního pole Země nemá ráda vakuum, dochází ktomuto propadu souběžně serupcí). Tyto obří sopečné krátery mívají průměr iněkolik desítek kilometrů. Velmi známou je kaldera Yellowstone, dalšími jsou například Campi Flegrei nebo Santorini. Pokud se na jednom místě skládá jeden vulkán přes druhý, označuje se výsledný masiv za vulkanický komplex.

Schematický průřez sopkou

Ke kontaktu magmatu svodou, respektive sporézními horninami nasycenými vodou, může dojít ještě pod zemským povrchem nebo až na povrchu. Pokud dojde ke kontaktu magmatu svodou pod povrchem, tlak nadložních hornin drží uvolňovanou energii exploze až do kritického momentu, kdy je tlak uvolňovanou energií překonán. Mohutné exploze proto vytvářejí vzemi trychtýřovitý kráter oprůměru 200m až 1 nebo 2km. Takový kráter je označován jako maar. Maar je ve spodní části vyplněn brekcií zokolních hornin rozdrobených ničivým účinkem tlakových vln, které jsou vyvolávány freatomagmatickými explozemi. Brekcií vyplněná spodní část maarového kráteru se nazývá diatrema. Diatrema má dvě části: ve spodní části je brekcie chaotická, nezvrstvená amasivní, ve svrchní části je brekcie zvrstvená, súklonem do středu kráteru. Svrchní část kráteru bývá vyplněná jezerem, kde dochází kukládání sedimentů, většinou bohatých na schránky rozsivek. Pyroklastický materiál se od maarů nedostává daleko, ale vnejbližším okolí mají tyto sopky naprosto destruktivní účinky srovnatelné svýbuchem atomové bomby. Skutečnost, že vpřípadě maarových erupcí dochází kexplozi pod povrchem vprostředí podložních hornin, má za následek, že uloženiny takových erupcí jsou velmi bohaté na xenolity, tedy na úlomky hornin, které tvořily předvulkanický podklad. Většina pyroklastického materiálu se ukládá vpodobě tufového prstence, jenž lemuje maarový kráter.

Pokud se vystupující magma setká svodou povrchovou (může se jednat ojezero nebo mělké moře), je šoková energie vznikající páry uvolňována průběžně. Dochází sice kvelmi efektivní fragmentaci magmatu, ale erupce nepůsobí tak destruktivně jako vpřípadě maaru. Nevytváří se proto hluboký kráter, ale dojde knavršení tufového kužele. Ten je svou velikostí ačástečně itvarem srovnatelný skuželem struskovým, je však tvořen jemnozrnnějším materiálem, který navíc není vesikulovaný. To znamená, že vjednotlivých úlomcích sopečné horniny nejsou žádné bublinky.

Pyroklastický materiál, tedy úlomkovitý sopečný materiál vyvržený erupcí, se šíří aukládá třemi způsoby. Velká část pyroklastického materiálu na zem spadne. Velké úlomky po vystřelení ze sopečného jícnu letí vbalistické trajektorii, jako když hodíte kámen rukou nebo vystřelíte zpraku. Jemnější materiál se dostává výše aletí dále od sopky. Kzemi se pak snáší ze sopečného mraku jako těžký sníh. Často ale pyroklastický materiál nevytvoří sopečný mrak, protože je příliš těžký. Vtom případě se po svahu vulkánu řítí horká lavina popela, kamení asopečných plynů, které se říká pyroklastický proud. Speciálním případem jsou potom pyroklastické přívaly, při nichž je pyroklastický materiál silnou energií unášen při zemi velkým objemem plynů apáry. Tyto pyroklastické přívaly jsou typické pro erupce maarových vulkánů.

Pokud je obsah plynů vmagmatu zanedbatelný, dojde krelativně poklidnému (zdůrazňuji slovo „relativně“, ve srovnání sjinými projevy vulkanismu) výlevu lávy. Izde však můžeme říci, že není láva jako láva, aopět záleží na chemickém složení té které lávy aokolních podmínkách. Pro fyzikální vlastnosti lávy je důležitý obsah křemíku. Čím více křemíku, tím je láva viskóznější– tím hůře teče. Vpraxi to znamená, že lávy snižším obsahem křemíku se více rozlévají do šířky, naproti tomu lávy svyšším obsahem křemíku vytvářejí spíše bochníkovitá tělesa, kterým se říká lávové dómy. Čím více křemíku láva obsahuje, tím je dóm vyšší améně roztažený do šíře. Vextrémním případě láva tak špatně teče, že zjícnu vystupuje kolmo vzhůru vulkanická jehla. Pokud sopka produkuje pouze málo viskózních láv, které se rozlévají do šířky, získává tvar štítu. Taková sopka se označuje termínem štítový vulkán apro získání představy ojejím vzhledu poslouží opět jedna turistická exotičtější destinace– sopka Kilauea na Havaji.

Schematický průřez maarovým vulkánem podle Lorenze (2007)

Hlavní typy sopek. Černé jsou kompaktní vulkanické horniny (např.lávy), šedépotom úlomkovité sopečné vyvrženiny.

Lávy se rozlišují také na základě struktury povrchu lávového proudu. Ty, které tečou velmi dobře, protože mají buď velmi nízký obsah křemíku, nebo se vnich ještě nezačaly tvořit krystaly, můžeme přirovnat křídkému těstu nebo čerstvému medu. Taková láva vytváří hladký povrch se škraloupem nařaseným do provazcové struktury. Zkuste si rozehřát vosk ze svíčky, nalít ho na podložku ave chvíli, kdy se začne tvořit škraloup, sním pohněte. Získáte úplně stejnou strukturu, akorát vměřítku domácího stolního pokusu. Pro tento typ lávy se vodborné veřejnosti vžil termín pahoe-hoe, který pochází zhavajštiny avyjadřuje, že po tomto typu lávy se dá pohodlně kráčet bosýma nohama. Nařasený povrch lávy připomíná natažené provazy, proto se někdy této lávě říká provazová. Stačí ale oněco nižší teplota nebo nepatrně vyšší obsah křemíku aláva začne vytvářet silnější škraloup, který se již nedokáže řasit, ale láme se do velkých ostrohranných bloků. Taková láva má potom velmi drsný povrch, po němž se chodí opravdu nepohodlně ahavajština tak vulkanologii obohatila druhým termínem– A-a–, což je citoslovce bolesti při chůzi po takovém druhu lávy. Kdo nechce používat slova havajského původu, může tuto lávu označit za brekciovitou.

Table of Contents

Úvod

Na začátek trocha teorie o sopkách