Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milan Bruchter

Zakládáme a udržujeme ekozahradu

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4877. publikaci

Odpovědná redaktorka Helga Jindrová
Grafická úprava a sazba Jana Řeháková
Fotografie na obálce a v barevné příloze Milan Bruchter
Perokresby Kristýna Bruchterová a Radek Krédl
Počet stran 120
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Design © Grada Publishing, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

ISBN 978-80-247-4280-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8113-6 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8114-3 ve formátu EPUB

Úvod

Zahrada byla pro lidi odedávna zdrojem pestrých, chutných a zdravých surovin pro přípravu jídel. V posledních desetiletích se ale pohled na ni a její využívání velmi změnil. Uživatelé zahrad se postupně rozdělili do dvou skupin. Záměrem první skupiny je udělat ze zahrady čistě rekreační prostor. Myšlenka nabývá na popularitě v posledním desetiletí a souvisí se stále uspěchanější dobou. Realizace čistě rekreační zahrady spočívá v zatravnění téměř celého pozemku a zbudovaní bazénu. Pěstované rostliny jsou většinou redukovány na jehličnany okolo plotu pro uchování co největšího soukromí před sousedy a několik mnohdy nepůvodních okrasných keřů a květin. Samozřejmě nejde majitele odsuzovat za takovou volbu, zkusme se však zamyslet, zda popsaný styl splní očekávání, které do zahrady vkládá. Většinou bývá hlavním motivem majitele pro vytvoření čistě rekreační zahrady snaha o minimalizaci času stráveného zahradničením. Paradoxně je však pro tyto trávníkovo-jehličnanové zahrady, aby vypadaly efektně a zdravě, třeba vynaložit poměrně dost práce a finančních prostředků. Péče o trávník zahrnuje pravidelné sečení, hnojení, zalévání, vertikutaci a mnoho dalších činností, jehličnany se musí pravidelně zastřihovat, aby nepřerůstaly, a hnojit, aby naopak rostly, bazén čistit a doplňovat do něj chemikálie. Je patrné, že do podobného systému musíme neustále dodávat práci, náš čas a peníze. Tyto zahrady také nepřidávají žádnou pozitivní hodnotu životnímu prostředí. Z přírodního hlediska bychom na ně měli spíše pohlížet jako na zelenou pustinu, kde kromě pár druhů travin a keřů není vlastně nic moc živého.

Druhá skupina uživatelů bere zahradu naopak čistě jako místo pro vypěstování všemožných plodin. Na tom by nebylo vůbec nic špatného, kdyby tento záměr bohužel nesouvisel s proměnou stylu využívání půdy v zemědělství díky technickému pokroku. Rozvoj nových technologií umožnil intenzifikaci zemědělství. Ta způsobila, že většina pěstitelů bere půdu, rostliny i živočichy hlavně jako výrobní prostředek, ze kterého je nutno vytěžit maximum za každou cenu. Proto se používají umělá hnojiva, postřiky a intenzivní postupy obdělávání. Samozřejmě se tímto způsobem hospodaří zejména při velkovýrobě (je to však i zde správný postup?), na druhou stranu se stejný styl hospodaření na půdě uchytil i u mnoha malopěstitelů čili zahrádkářů. V dnešní době, kdy levnou zeleninu a ovoce nakoupíme v supermarketu, se ale nabízí otázka, zda by vlastní úroda neměla mít přece jen jinou přidanou hodnotu než kvantitu vytěženou ze zahrady za pomoci chemie.

Co ale spojuje oba výše zmíněné názory na současnou zahradu a její využívání, je absence pohledu, kdy lze v zahradě spatřovat kousek přírody, ve které platí přírodní (ekologické) vztahy mezi rostlinami a půdou, živočichy a rostlinami, rostlinami navzájem apod. Poznání a respektování ekologických vztahů nám umožní je využívat (ne zneužívat) v náš prospěch.

Nejde však o žádný nově vynalezený postup, ale jen o znovuobjevení již objeveného. V různých publikacích často zmiňovaný obdiv ke znalostem našich prababiček a pradědů v oblasti pěstování má jistě své opodstatnění. Onen um našich prapředků přitom nebylo nic jiného, než po generace předávané poznatky vypozorované z přírody. Naši předkové věděli, jak zajistit úrodnost půdy i bez použití chemikálií, jak zvýšit úrodu vhodným zkombinováním rostlin. Na tyto tradiční metody se však nedívejme jako na zpátečnické kroky. Životní prostředí okolo nás je velmi zatěžováno lidskou činností a rozhodně nelze tvrdit, že by se rapidně zlepšovalo. Jedním s negativních činitelů jsou bohužel i činnosti spojené s intenzivním pěstováním úrody či vytvářením rekreačních zahrad. Přitom právě zahrada může napomáhat ke zlepšení životního prostředí kolem nás.

Přírodní zahrady korespondují se současným zvyšujícím se zájmem o udržitelný způsob života. Jde tedy o snahu využívat neživé a živé zdroje takovým způsobem, aby nebyly poškozeny nároky generací budoucích. Ekologické zahradničení můžeme proto brát jako zlatou střední a přirozenou cestu mezi výše zmíněnými dvěma extrémy pohledu na zahradu.

Proto také vznikla i tato kniha. Mou snahou je ukázat, že zahrada není jenom bojištěm, kde se utkáváme se škůdci a plevelem. Zahrada nemusí být ani testovacím místem pro chemikálie, které v zájmu bohaté úrody používáme. A už vůbec nemusí být zahrada pracovním táborem, kde se zahradník sedře z kůže. Kniha, kterou držíte v ruce, se naopak bude snažit ukázat krásu a efektivnost spolupráce s přírodou, kdy výsledkem by měl být prostor vhodný pro relaxaci a sklizeň chutné a zdravé úrody. A to všechno při minimu těžké práce a finančních prostředků pěstitele, navíc s pozitivním efektem na naše životní prostředí.

Tato kniha je koncipovaná jako náhled do přírodní zahrady. Snažím se zde popsat alespoň stručně i širší vztahy a souvislosti. Jinak řečeno, je důležité poznat procesy probíhající v přírodě, abychom je mohli aplikovat i v naší zahradě. V knize jsou i doporučené základní postupy a rady pro pěstování a celkovou péči o přírodní zahradu. Rozhodně se do ní nepodařilo dostat všechny informace a poznatky. Věřím ale, že čtenář získá jiný pohled a nadchne se pro vyhledávání a zkoušení přírodních postupů i nad rámec této knihy.

Milan Bruchter

1 Přírodní zahrada

1.1 Důvody pro přírodní zahradu

V současné době se ve všech odvětvích lidské činnosti klade velký důraz na technická řešení. Lidé se naučili spoléhat na nejnovější výzkum, technologie a stroje, ve kterých vidí zlepšování svých životních podmínek, což bezesporu přináší spoustu kladných a užitečných efektů. Otázkou ale je, zda se tomu neděje na úkor snahy o pochopení prvotní příčiny konkrétního problému. Nejnázornějším příkladem z oblasti zemědělství je úrodnost půdy vycházející z obsahu organické hmoty v ní. Místo aby se člověk vrátil k původní podstatě problému, tedy že se do půdy vrací velmi málo organické hmoty a ta tím ztrácí svoji úrodnost, vyvíjejí se stále nové hnojicí a hubicí prostředky. Neřeší se díra v systému, ale naopak se stále zalepuje nekvalitními náplastmi.

Základním principem přírodní zahrady je zkoumání, poznávání, pozorování a vědění. Proto by se ekologicky smýšlející zahradník měl snažit o pochopení základních přírodních procesů a jevů. Důvodů, proč bychom se všichni měli zajímat a snažit o vytvoření přírodní zahrady, je mnoho. Využíváním přirozených přírodních principů se dopracujeme ke zdravé, krásné a pro životní prostředí užitečné zahradě. Z pohledu pěstitele má tento způsob zahradničení výhodu v mnohem menší pracnosti, časové a finanční náročnosti. Také pro pobyt a výchovu dětí mají přírodní zahrady své velké klady. Pro dítě je pobyt v pestré zahradě plné pestré směsi rostlin, hmyzu a ptáků mnohem zábavnější, než zahrada s trávníkem, na kterém je postavena pouze houpačka a prolézačka. Více zde může uplatnit pozorování, fantazii a experimentování. Pobyt v takto živém prostoru má pro dítě i výchovný efekt, posiluje jeho zájem a porozumění vůči přírodě.

V dalších kapitolách této knihy budou vysvětleny zásadní principy, jejichž dodržování nebo spíše nepotlačování dovede pěstitele k přírodní zahradě. Záleží jen na čtenáři-zahradníkovi, jak moc se rozhodne inspirovat. Ne každý má k tomu všechny možnosti stát se přírodním zahradníkem, přesto i dílčí kroky, například vyvěšení ptačí budky, založení přírodního jezírka nebo nahrazení jehličnanů jedlými keři, mají svůj přínos. A to prospěje jednak pěstiteli samotnému, tak i zahradě a životnímu prostředí.

1.2 Rozdělení přírodních zahrad

Tato kniha bude pracovat převážně s pojmem přírodní zahrada. Stručně popsané principy zde již byly vysvětleny, podrobněji si je vysvětlíme v konkrétních případech. Co si ale představit obecně pod pojmem budování přírodní zahrady? Přírodní zahrada je styl využívání a navrhování zahrady, kdy se snažíme stylizovat porosty tak, aby alespoň zčásti fungovaly jako přirozený ekosystém. Výsledkem je přirozeně vypadající a odolná zahrada.

Mnoho čtenářů se již jistě s termínem přírodní zahrada setkala. Je také velmi pravděpodobné, že již někde zaslechli i pojem biozahrada, ekozahrada, organická zahrada nebo zahrada v souladu s přírodou. Lze říct, že se jedná vlastně o synonyma. Spojuje je stejná myšlenka – nepoužívat chemii na zahradě, podporovat divoké živočichy a rostliny. To, že existuje široká pestrost výrazů, přitom odkazujících k jedné myšlence, je dáno určitou živelností vývoje tohoto proudu u nás za posledních dvacet let. Například v anglicky mluvících zemích jsou pojmy jasněji vytyčené. Nejobecnějším pojmem je „organic gardening“ (česky tedy organické zahradničení), který obecně znamená filozofii pěstování, kdy se nepoužívají umělé chemikálie a hnojiva. Další pojmy v angličtině značí ještě konkrétnější styly. Potřeba je zmínit zejména „wildlife garden“ (divoká zahrada), která se často ztotožňuje s českým výrazem přírodní zahrada. Kromě nepoužívání chemie se zde klade velký důraz na podporu přirozených vztahů mezi organismy. U nás často používaný pojem ekozahrada, anglicky ho můžeme přeložit jako „ecogarden“, se jinde používá hlavně v komerční sféře, zvláště pro názvy výrobků.

Ještě o jednom stylu pěstování bychom si měli napsat, a to je permakultura. Ta získává v poslední době mnoho příznivců a její filozofie je podobná přírodním zahradám. Někdy se pojem přírodní zahrada nadřazuje nad permakulturu, někdo může oba pojmy zase brát jako synonyma. Výraz vznikl spojením anglických slov „permanent“ a „agriculture“, tedy nepřetržité zemědělství. Od sedmdesátých let dvacátého století získává tato filozofie množství příznivců. Nosnou myšlenkou celé permakultury je, že příroda nás bohatě uživí i bez velkých energetických vstupů, které se využívají při klasickém zemědělství. Důležité je, aby člověk s ní přestal bojovat a drancovat ji, ale naopak jí dal příležitost. V praktickém pojetí se jedná o vytvoření kombinace rostlinných společenstev hodících se pro dané stanoviště tak, aby se využila vzájemná podpora rostlin a živočichů. Důležitou myšlenkou je snaha o soběstačnost, recyklaci materiálu, ale i využívání vědeckých poznatků. Velký důraz je kladen na jedlost a využitelnost většiny pěstovaných rostlin pro člověka a chovaná hospodářská zvířata.

Tato kniha není o permakultuře, i když některé postupy a principy jsou permakulturou inspirované. Při hlubším zájmu čtenáře doporučuji prostudovat knihy uvedené v Seznamu použité a doporučené literatury, které již vycházejí i v češtině a které pomohou osvětlit tuto problematiku.

1.3 Než začneme budovat

Pro dobře fungující zahradu s minimálními energetickými vstupy a nižší pracností se musejí ze začátku paradoxně vykonat úkony a činnosti, které se na první pohled mohou zdát mnohem náročnější než klasické ustálené postupy. Výsledkem by ale měl být přirozeně fungující systém s následnou minimální údržbou a zároveň pestřejší úrodou.

Prvním předpokladem k vybudování přírodní zahrady je dlouhodobější odpozorování pokud možno všech přírodních podmínek na zahradě. Zjišťují se povětrnostní, půdní, hydrologické a funkční podmínky. Důležité je znát oslunění, úhrn srážek, odvodnění, proudění vzduchu, mrazové ohrožení. Hodně nám také prozradí pozorování sněhu. Díky němu rozeznáme mrazové kotliny, závětrná místa nebo přirozené překážky, kde se sníh hromadí.

Na základě odpozorovaných poznatků si sestavíme plánek zahrady, který nám pomůže najít pro vysazované rostliny optimální místa, která jim budou vyhovovat podmínkami stanoviště.

2 Úrodnost půdy

Velmi často se dává do rovnítka hnojení a úrodnost půdy. Půdní úrodnost ale není ovlivněna jenom hnojivem, podílí se na ní také mnoho dalších charakteristik aprvků.

2.1 Škodlivé vlivy na půdu

Vždy se říkávalo, že půda je národní bohatství a podle toho bychom se kní měli chovat. Pravdou je, že je lidstvo na půdě životně závislé stejně jako na vodě nebo vzduchu. Bez půdy bychom si nemohli vypěstovat většinu potravin, ale ani krmivo pro zvířata nebo technické plodiny. Problém je, že stejně jako čistého vzduchu avody si lidé půdy vlastně vůbec neváží. Nejedná se však jen o velkovýrobce a obrovské farmy, ale bohužel i o většinu zahradníků a malopěstitelů. Existuje mnoho zahradních prací a činností, které máme vžité jako nutné a děláme je vdobré víře, že by bez nich naše zahrádka neprosperovala. Paradoxně ale mnohdy spíše škodíme zejména půdě a životu vní, což se musí zákonitě projevit i na rostlinách.

Uveďme si některé významné záporné vlivy na půdu při zahradnické činnosti. Závažným problémem pěstitelsky využívaných ploch je holá půda, po většinu roku bez vegetace. Navíc i vevegetační sezoně pokrývají pěstované rostliny jen menší část půdy. To je velmi nepřirozený stav. Půda vpřirozených přírodních porostech je vnašich klimatických podmínkách vždy pokryta vegetací nebo jiným biologickým materiálem (opadem, zbytky rostlin). Je tak chráněna před některými jevy, které jsou sice přirozené, ale na obnaženou půdu mají negativní vliv. Například sluneční svit vysouší půdu a UV záření ničí půdní organismy. Také vítr výrazně napomáhá k vysušování povrchu a nadto přispívá kerozi odnosem drobných půdních částeček. Vneposlední řadě déšť kinetickou energií svých kapek rozrušuje půdní povrch. Spolu snedostatečnou schopností holé půdy zadržet vodu se jedná opět o výrazný erozní prvek způsobující ztráty na úrodnosti půdy, ale i náchylnost dnešní krajiny kpovodním. Na dobře zakrytou půdu (vegetací, rostlinnými zbytky) mají popsané jevy minimální vliv, zatímco na zemědělských (a izahrádkářských) pozemcích se jedná o známé procesy způsobující degradaci půdy.

Dalším významným škodlivým faktorem, jenž má špatný vliv nejenom na půdu, ale rovněž celkově na životní prostředí, je používání umělých hnojiv. Problém spočívá vnastavení systému hospodaření sorganickou látkou vpůdě. Hnojivy se hnojí přímo rostliny, které se následně odvážejí zpole, respektive ze zahrady. Většinou se zpět žádné posklizňové zbytky na sklizený pozemek nevrátí. Vpůdě tak začíná chybět organická hmota. Umělá hnojiva jsou taktéž velmi snadno rozpustná, proto se živiny, zejména při nesprávné aplikaci, znich snadno vyplavují azpůsobují znečištění povrchových a podpovrchových vod. Hnojivo je navíc velmi koncentrované, přímým stykem tak může rostliny poškodit. Vpůdě zabíjí umělé hnojivo mnoho půdních organismů, které jsou tolik potřebné pro její přirozenou úrodnost. Průmyslová hnojiva také mění chemismus půdy, což má opět negativní vliv na půdu a rostliny. Nemalou zátěží je i samotná výroba průmyslových hnojiv, které tak zatěžují životní prostředí škodlivými látkami a emisemi CO2. Navíc se pro jejich výrobu používá ropa, která jakožto neobnovitelný zdroj musí jednou zákonitě dojít. Bohužel se zde vyjmenovaná negativa začínají projevovat až po mnoha letech. Pěstitel nadšený zvelkých sklizní není nucen přemýšlet nad následky, které zatím nevidí.

Výraznou zátěží pro životní prostředí jsou i pesticidy a herbicidy – chemické látky vyráběné khubení nežádoucích organismů. Bohužel zasahují a poškozují iorganismy užitečné, zejména půdní flóru a faunu.

Vzemědělství, ale i vmalopěstitelství se kombinace umělých hnojiv, pesticidů a herbicidů běžně používají. Zkusme se ale nad tímto způsobem hospodaření zamyslet. Přikrmováním rostlin umělými hnojivy vyroste velká a na pohled krásná úroda. Je dokázáno, že velmi hnojené plodiny jsou ale náchylnější na choroby ahůř odolávají škůdcům. Tyto rostliny si totiž za svůj krátký a intenzivní růst nedokázaly vytvořit žádné obranné mechanismy proti nemocem a škodlivým organismům. Aby nebyly porosty hnojených kulturních plodin napadeny škůdci achorobami anebyly utlačovány plevelem, je na nich aplikováno množství pesticidů a herbicidů. Kvůli tomu zase hynou užitečné organismy vhloubce i na povrchu, půda ztrácí úrodnost a plodiny přirozené ochránce. A dostáváme se do bludného kruhu, vněmž není naděje na zlepšení situace. Společnost si zvykla, že výzkum přinese ještě lepší hnojiva, účinnější postřiky. Bohužel však chybí snaha o odbourání základních příčin popsaného stavu. Nové a účinnější chemikálie jsou jen další záplatou v nefungujícím systému.

2.2 Půda

Ve většině zemědělské literatury najdeme definici, že půda je základní výrobní prostředek pro zemědělskou výrobu. Na této charakteristice lze vidět, jak se pěstování vprůběhu časů výrazně proměnilo a pomalu se posouvá až do průmyslově-technických věd. Bohužel to platí i pro oblast hobby zahrádkářství. Ostatně výraz pěstování plodin se také již moc nepoužívá, místo toho existuje termín rostlinná výroba. Vrámci této definice si tedy půdu představíme spíše jen jako místo nebo substrát, kde koření rostliny.

Půda je velmi pestrý systém složený zneživých a živých částí. Nejobecněji můžeme tvrdit, že půdu tvoří složky tuhé (zhruba 50 % objemu), kapalné (25 % objemu) a plynné (25 % objemu). Pro úrodnost půdy jsou sice zásadní všechny tyto součásti, dále se však budeme zabývat hlavně tuhou složkou, kterou tvoří minerální a organické látky. Minerální látky vznikají rozpadem mateční horniny. Ta se rozkládá do dvou složek. Hůře zvětrávané horniny se rozpadají na větší částečky (písek, kamínky). Ze snadněji zvětrávaných hornin se tvoří látky jílovité, které mají zásadní význam pro úrodnost půdy, protože snadno vážou vodu a živiny a brání jejich vyplavování.

2.2.1 Půdní druhy

Půdnídruh

2.2.2 Struktura půdy

2.3 Rozklad organických látek a tvorba humusu

2.3.1 Půdní organismy

2.4 Zlepšování půdy

2.4.1 Zjišťování chemických vlastností půdy

2.5 Kompostování

2.5.1 Proč kompostovat?

2.5.2 Suroviny pro kompostování

2.5.3 Princip kompostování

2.5.4 Horké kompostování

2.5.5 Studené kompostování

2.5.6 Zakládání kompostu

2.5.7 Překopávání kompostu

2.5.8 Typy kompostérů

2.5.9 Hotový kompost a jeho využití

2.6 Vermikompostování

2.7 Statková hnojiva

2.7.1 Kompostování hnoje

2.8 Další přírodní hnojiva

2.9 Zelené hnojení

2.10 Mulčování

2.10.1 Výhody a nevýhody mulčování

Chrání povrch půdy a organismy vní žijící před sluncem, větrem a deštěm,

ochraňuje půdu před vysycháním,

zlepšuje vodní bilanci vpůdě a udržuje teplotu půdy vzimních měsících,

svým postupným rozkladem dodává organickou hmotu a živiny do půdy a je prostředím kživotu pro užitečné živočichy,

potlačuje růst vytrvalých i jednoročních plevelů,

šetří kompost, vhodný materiál prostě necháme ležet jako mulč, který se následně sám rozloží a tak funguje zároveň i jako hnojení.

2.10.2 Způsoby mulčování

První lze využít na plochách a pozemcích, kde nepotřebujeme první sezonu nic pěstovat. Vtakovém případě můžeme na plochu rozmístit kartony z papírových krabic, staré koberce (z přírodního materiálu) nebo jutové pytle. Lze použít ikupovanou geotextílii nebo černou netkanou textilní fólii používanou při pěstování jahod. U posledních dvou jmenovaných je ale potřeba zvážit, zda se to finančně vyplatí. Měli bychom se vyvarovat igelitových fólií, které brání půdě vdýchání. Celý princip potlačení plevelů pomocí mulčování spočívá v zabránění přístupu světla k rostlinám, které pak nemohou vytvářet potřebné látky kživotu a následně hynou. Proto má mulčování opodstatnění jen vobdobí vegetace, mimo vegetaci nebude mít téměř žádný efekt.

Druhý postup je vytvoření vícevrstevného mulče, což je náročnější na přípravu, ale umožní nám pěstování rostlin přímo na zapleveleném pozemku. Na povrch půdy umístíme jako nejspodnější vrstvu kartonové krabice nebo novinový papír (tloušťka minimálně patnáct listů) se vzájemným přesahem 20 cm. Na ně navrstvíme organickou hmotu. Nejvhodnější je zkompostovaný živočišný hnůj nebo obyčejný kompost. Důležité je, aby byla vrstva papíru dostatečně zatížena. Poslední vrstvou je sušší materiál jako sláma nebo piliny. Při samotném sázení rostlin, vytvoříme vhodným bodcem díru skrze nastlaný mulč, odhrabeme vrstvu nastlaného kompostu a zasadíme sazenici. Do otvoru se sazenicí nasypeme běžnou zeminu. Nesnažíme se kořeny sazenice zasadit pod vrstvu kartonu. Kořeny rostliny si najdou samy cestu dírkou, kterou jsme vytvořili.

2.11 Zpracování půdy