Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

Proč jsi stále tak neklidný?!
2., upravené vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4872. publikaci

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Vojtěch Kočí
Počet stran 112
Vydání 1., 2012

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Illustration © Eliška Kubínová

ISBN 978-80-247-4226-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8107-5 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-8108-2 pro formát EPUB

Předmluva aneb Dobré přání na cestu

Přišlo mi, abych tuto pozoruhodnou knížku doprovodil několika povzbudivými slovy. Jsem totiž starý pamětník a dobří přátelé vždycky ode mě chtějí slyšet, že si připadám jako pan Povondra v Čapkově Válce s mloky – taky jsem u toho byl od začátku. Zprvu jako svědek, posluchač a žák, později i jako aktér. Vždyť já pamatuju, když MUDr. Karel Macek v bývalém SDÚ před více než 50 léty začal psát do svých pediatrických nálezů u některých našich pacientů „pravděpodobně lehké poškození mozku“. A pamatuji, když z toho pan primář JUDr. et MUDr. Otakar Kučera udělal lehké dětské encefalopatie neboli LDE. To se vám potom těch encefalopatů po vlastech českých najednou urodilo, že nás z toho bolela hlava. A byl jsem u toho, když jeden velký dětský neurolog našemu panu primáři do telefonu vyčítal, jak to, že on, psychiatr, a navíc dokonce psychoanalytik (ovšem ilegální v té době) si troufá mluvit o lidském mozku a nějakých jeho poruchách, když je to přece doména neurologů. A primář Kučera mu odpověděl onou památnou větou: „A máte dojem, že když někdo maluje Hradčany od Karlova mostu, že by se někdo jiný nemohl na ně podívat od Pohořelce?“ Však se o tom všem zmiňuje Tomáš Novák i v této knížce – a mně to přirozeně velmi lahodí.

A když cituje kolegyni Natašu Brázdilovou nebo Milana Jůzu, kteří se u nás jako první zabývali encefalopaty v dospělosti, nutně se mi vybaví jejich studentské tváře v době, kdy psali své diplomky. A znovu mě mrzí, že se jejich práce nedostaly dál do světa – měly by totiž světovou prioritu. Američani s něčím takovým přišli až o mnoho let později. Inu hříchy doby, o nichž bohužel vědí víceméně už jen ti staří pamětníci.

Řekl jsem, že mi knížka Tomáše Nováka lahodí, protože se nestydí za domácí historii a nebloudí dalekou cizinou, když má o co se opřít doma. To za prvé! Jen bych k tomu ještě dodal, že osvěžující je už sám fakt, že v návalu překladové literatury z oboru psychologie je tu najednou něco od našeho autora a o našich poměrech. Ba je to tak domácí, že je k poznání, že autor je z Brna, takže očividně je tu překonán i jakýkoli pragocentrismus. Ale ona mi tato knížka lahodí ještě třikrát. Za druhé tedy tím, že autor píše o tom, co vskutku důvěrně zná. Vždyť on zajisté všem těm encefalopatům, dětem s LMD a se všemi možnými dys- nejen rozumí, ale on si rozumí s nimi! Když o nich píše, je to, jako by si s nimi povídal a oni se mu zpovídaly. Kdepak jinde se jim dostane porozumění a záštity. A o to porozumění tu jde především. Avšak Tomáš Novák dovede za ně vytáhnout i do boje. Budiž mu za to rytířská čest a chvála. Za třetí jsem na prahu 21. století a z knížky je dobře patrno, kde stojíme v obecné osvětě a v přijetí dětí, které se nějak z běžné normy vymykají. Je to mezi jiným i pojednání o toleranci. Konečně za čtvrté, je to autorův styl. Prakticky dokazuje, že o věcech složitých se dá psát i jednoduše a o věcech smutných se dá psát i vesele. Čtenář se rozhodně nudit nebude. Jen bych si dovolil upozornit na jedno nebezpečí. Ono se to totiž čte tak dobře, že se člověk chvílemi přistihne, že se lehce odpoutal od vážnosti tématu a čte si pro zábavu. Tak to tedy ne! Měl by číst s tužkou v ruce a to podstatné si podtrhávat. Moc bych to radil postiženým rodičům postižených dětí a ovšem i paním učitelkám a pánům učitelům, kteří mají takové děti ve třídě. Ostatně, právě jim by tato knížka neměla uniknout. A rodičům by zase na str. 65 a dalších rozhodně nemělo uniknout poučení, jak taktně a takticky žádat o pomoc.

Ale na jednu věc ještě nesmím zapomenout. O tom, jaké jsou radosti a strasti v manželství s encefalopatem či encefalopatkou (těch je ovšem znatelně méně) a na co dávat pozor a jak chránit rodinu, jsem zatím nikde jinde než u Tomáše Nováka nečetl. Prioritu moravskočeskou má v tom nepochybně – možná i evropskou a světovou. Psychologové se totiž zákonitě podle věku svých obětí dělí na dětské a dospělé. Jestliže však někdo ve své osobě spojuje obojí a stačí na to, může objevit pozoruhodné spojitosti. A to je případ našeho autora, k čemuž mu možno gratulovat.

A co na konec? Už jen přání, aby tato nová knížka Tomáše Nováka našla své chápavé a vstřícné čtenáře.

prof. PhDr. Zdeněk Matějček

(Předmluva k prvnímu vydání, Era, Brno 2000)

Místo úvodu aneb Moji encefalopaté mne provázejí

Pokud věnujete svůj profesionální život poradenství, první čtvrtinu z něj výchovným problémům dětí a mládeže, druhou čtvrtinu náhradní rodinné péči a zbývající polovinu manželskému a rodinnému poradenství, bude vás stále provázet určitý typ klientů. Budou se na první pohled od sebe lišit, tak jak jen se může lišit šestiletý, pro 1. třídu nezralý žáček od pětatřicetiletého úspěšného obchodního zástupce zakládajícího novou rodinu. Přece ale budou mít jakéhosi společného jmenovatele.

Když vám profesionální osud navíc poskytne možnost být soudním znalcem z oboru psychologie, pak se možná setkáte s ještě nápadnějšími odlišnostmi. Co by mohla mít s výše uvedenými společného dáma tvrdící, že nožem na chleba mávla a partnera na onen svět poslala omylem a z nepozornosti či z nešikovnosti? Nebo pán, který po vzoru rozsévače má dítka, kam se jen podívá, leč alimentačními povinnostmi se nezatěžuje? Jak by mohli souviset postrach třetí třídy žák X, jehož žákovská knížka se červená poznámkami, hošík, který čtení a psaní považuje za trest a vyhýbá se mu, a nevrlá stará teta, která nemá smysl pro humor, nesnese nadsázku a sebemenší ironii, ale má talent k osvojení jazyků a vyhrála literární soutěž? Co společného tak mohou mít všichni uvedení s dvojicí vzájemně se tulících dikobrazů? Všechny lze zařadit do jedné diagnostické skupiny, chcete-li do jednoho „diagnostického koše“.

Jako zaříkávání šamanů

Jako zaříkávání šamanů zní LDE LMD MBDB DMMD ADD ADHD – tato změť zkratek ukrývá podstatu tématu této knihy. Víte, co měli společného Goethe, Picasso, Federico García Lorca, Edison, Auguste Rodin adost možná váš partner nebo potomek?

Nebudeme čtenáře napínat. Společný jmenovatel zmíněný vúvodu je prozaický – těžký porod, kříšení aprojevy, jež lze nazvat oprávněné podezření na lehkou mozkovou dysfunkci (LDE), což je termín, který posléze popíšeme.

Výčet, byť zcela neúplný, vynikajících mužů není tak docela náhodný. Ne že by LDE bylo podmínkou uměleckých či vědeckých úspěchů. Leč ovýznamných vědcích aumělcích se zachovalo více informací než olidech, jichž je, jak se říká, dvanáct do tuctu. Okaždém zvýznamných lidí by vtéto souvislosti mohlo být řečeno okřídlené: „Já nejsem sám, nás už jsou miliony…“ Čistě pánská společnost je uvedena proto, že LMD byla aje zaznamenána výrazně častěji, byť zdaleka ne výlučně, uchlapců než udívek. Celkem se unás uvádí dle přísnosti kritérií výskyt u2–12% školáků. Ovšem pozor, u22% pacientů dětské psychiatrické ambulance. Poměr chlapců kděvčatům bývá uváděn 4,8:1, 3:2, 2:1.

Třetí důvod pro uvedení galerie mimořádně nadaných budiž dán autorovou vzpomínkou, dnes již třicet pět let starou.

Pubertální výlupek

Jako jednoho zprvních svých klientů na tehdejší Psychologické výchovné klinice vBrně jsem psychologicky vyšetřoval chlapce sdoslova úděsným školním hodnocením. Dle zmíněného tzv. školního dotazníku onen pubertální výlupek při vyučování úmyslně padal ze židle atím rušil kolektiv. Výuku systematicky neposlouchal, všímal si všeho jiného, než měl. Vhudební výchově si pobrukoval jinou melodii než ostatní žáci akoruna všeho – vtělesné výchově, kde byl již tak nápadný svou neobratností, pravděpodobně úmyslně neudržel větry. Jeho až ostentativnímu nezájmu oškolní práci jakož inedostatečné domácí přípravě vpodmínkách nízkého nadání imotivace odpovídaly školní výsledky. Zchování někde mezi dvojkou atrojkou. Zpředmětů vesměs mezi čtyřkou apětkou. IQ, byť značně nerovnoměrně rozložený, dosahoval celkové výše 120, tj. poměrně výrazný nadprůměr. Vychovávala ho babička. Pod knutou věčných výhrad ijeho svéráznosti dělala dojem, že se doposud nevzpamatovala zobtížného porodu své dcery, hochovy matky, jež před časem odešla neznámo kam, za hlasem svého srdce. Na sdělení vpravdě sladkého tajemství ovnukově intelektu paní opáčila: „Já to tušila, že není žádný blbec…“

Každý, kdo působil vrámci dětských psychologických či psychiatrických služeb, zná mnoho amnoho obdobných případů. Někdy se zdá, jako by byly „psány přes kopírák“.

Trampoty mnohdy začaly již před narozením. Maminka měla vtěhotenství problémy, zdravotní nesnáze, zřejmě užívala iněkteré léky. Není vyloučeno, že prožívala různé konflikty. Nejedna použila iněkterou z„babských“ rad, jak těhotenství na samém počátku „rozehnat“. Porod byl obtížný. Dítě bylo, jak vždycky říkala, „modré jak švestka“, prostě přidušené. Vdobě brzy po narození prodělalo různá onemocnění. Namátkou opakovaně žaludeční katary azáněty středního ucha. Projevoval se uněj obrácený rytmus spánku abdění – ve dne poměrně často spí, zato vnoci se chce bavit. Nejde onemoc vobvyklém slova smyslu. Náladě akondici rodičů ovšem nepřidá.

Když už se zdálo, že vše bude dobré avšichni, kdo dítko (jen pár minut) viděli, prohlašovali – to je živé, temperamentní dítě, jedna radost, začaly starosti nanovo. Vmateřské škole poprvé zazněl termín „živé stříbro“, to ovšem jen na oficiálním fóru. Neoficiálně se mluvilo spíše o„pytli blech“ spatřičným následným výčtem vlastností: Dítě je neklidné, nadměrně pohyblivé, neobratné, neposlušné. Těžko si zvyká na nové prostředí aobtížně se zařazuje mezi vrstevníky. Když šla mateřinka na procházku aširoko daleko byla jediná louže, spadlo do ní právě ono. Někdo spadne tak, že zavrávorá atřeba po dotyku země rukou stav vybalancuje. Jiný spočine na jednom či obou kolenech. Je ovšem také možno spadnout arozplácnout se jako žába. Jistě nebudete již teď muset hádat třikrát, které spočinutí bylo vpopisované kauze typické…

Aty výkyvy nálad. Jednou milý, kamarádský, bystrý, jindy jako začarovaný. „Zandílka během vteřiny skřet,“ pravila babička ababičky mívají vždycky pravdu. „Copak unás, my to nějak už zvládnem,“ říkala paní učitelka vmateřské škole, vědoma si toho, že jejímu pracovišti hrozí zrušení pro nedostatečné vytížení kapacity. Hned dodala: „Ale ve škole, tam by se to mělo změnit…“

Nesporně mělo, ale nezměnilo. Napřed byla vsešitech převaha černých puntíků nad červenými. Dovolíme si malé astrální extempore. Duch Jana Amose by nad tím jen kroutil hlavou: „Děvčico, něščastná, to si myslíš, že to puntíky změníš?“ kladl by si sám pro sebe řečnickou otázku. Vpravdě nelatinské oslovení je ovlivněno jak moravským původem učitele národů, tak imírou feminizace škol. Dobře položená otázka, snadná odpověď. Však také Jan Amos vastrálu odpověděl – už asi 350let mi je jasné, že to nejde, ale jako bych do dubů mluvil.

Kampak sduchy na paní učitelku, tedy pro přesnost na tu, která vystřídala elementaristku. Spravedlivě, vnejlepších tradicích pruské kadetky hodnotila, co viděla. Komenského duch se na to již dívat nemohl aze školy zmizel.

Je-li ve školství systematizované místo, nutno je obsadit. Platí to ipro virtuální astrálno. Sotva rezignoval Komenského duch, objevil se jakýsi skřítek. Nebo snad to byl dokonce skřet? Inu, byl to duch univerzitního profesora Zdeňka Nejedlého – známého tím, že ve volných chvílích nejednotí řepu, ale hodnotí jednotu působení školy arodiny při výchově mládeže. Paní učitelce, súšklebkem hodným toho, kdo místo gymnázií zavedl jedenáctiletky, namluvil, že rodiče musí být přesně aprůběžně ochování svého potomka ve škole informováni. Je pak na nich, aby zinformací vyvodili patřičné závěry, eventuálně pokud je nejsou schopni realizovat, svěřili svého potomka do výchovy odborníků vkolektivních zařízeních. Jak řekl, tak promovaná pedagožka učinila.

Houpe se na židličce…

Když dítě při vyvolání nevědělo, kde pokračovat, zapomínalo pomůcky aúkoly, vrtělo se, pitvořilo ašklebilo, ba iobčas jakési podivné zvuky vydávalo, vliterární podobě žákovské knížky (deníčku) to bylo popsáno následovně: „Houpe se na židličce, přestože je to zakázáno, apřitom klepe tužkou olavici.“

Děsivá předtucha se naplnila oněkolik dní později: „Srachotem spadl ze židle, právě když bylo ve třídě ticho.“

Vzpomínáte na Nejedlého ducha? Tetelil se blahem nad následující výměnou sdělení mezi učitelkou amatkou nezvedence: „Paní XY, Jirka se často azřejmě izbytečně dovoluje zvyučovací hodiny na WC. Činí tak, ikdyž opřestávce byl. Budu ho pouštět, jen pokud přinese lékařské potvrzení opotížích smočovým měchýřem…“

„Paní učitelko, Jirka je zdráv. Je to jen jeho věčné lajdání anepozornost. Na WC ať chodí opřestávce avhodině ať se učí.“

„Paní XY, sděluji vám za vzornou spolupráci se školou. Jsme tedy domluveny. Nebudu podporovat jeho úniky. Itak je pro svou nepozornost značnou část hodiny jakoby nepřítomen…“

Pro praxi je významnější avskutku jen výjimečně řešená otázka závažnosti jednotlivých příznaků pro určení zastřešujícího syndromu LMD. Tahle námitka má svůj význam pro školní praxi. Spadá do rámce LMD každé neklidné dítě, nebo musí být navíc roztěkané/nešikovné atd.?