Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Vladimír Prorok, CSc.

TVORBA ROZHODOVÁNÍ A ANALÝZA V POLITICE

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4938. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí

Počet stran 192

Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4179-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8253-9 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8254-6 ve formátu EPUB

Úvod

Dvacet let, které uplynuly od pádu komunistických režimů ve východní Evropě, nevedlo k překvapení jedněch a navzdory slibům druhých ke zprůhlednění politiky ani uvnitř našeho státu, ani na poli mezinárodním. Politická rozhodování se odehrávají v řadě případů buď mimo kontrolu veřejnosti, nebo jejich výsledek neodpovídá slibům či očekáváním zúčastněných subjektů. Politické rozhodování je proto pro mnoho lidí zahaleno do hávu tajemna nezávisle na tom, zda jsou aktéry rozhodování, nebo jeho objekty.

Pochopit rozhodování jiných a zajistit si, aby naše vlastní rozhodování vedlo k zamýšleným cílům nebo se k nim alespoň přiblížilo, je jedním z důležitých problémů politické vědy. Optimální politické rozhodování není možné bez analýzy faktorů, které ho ovlivňují. Většina publikací, s nimiž se lze u nás setkat, vysvětluje proces rozhodování z psychologické stránky či vytváří normativní, často ideologické konstrukce reality, ke které bychom se měli přiblížit, abychom byli úspěšní. Tyto přístupy nejsou ovšem pro rozhodování v politice optimální. Politika je jednak komplexní a komplikovaný systém a jednak má procesuální charakter. Politiky se účastní množství aktérů, kteří do tohoto procesu vstupují s vlastními představami či záměry, navíc je politika ovlivňována celou řadou vnějších i nepolitických faktorů. Reálný výsledek je proto jakýmsi průsečíkem přítomných, ale i minulých aktivit jednotlivých subjektů, kombinovaný navíc s vlivem prostředí, v němž se tyto aktivity odehrávají.

Věrohodný popis politických procesů je dále komplikován tím, že některé své cíle si subjekty podvědomě nepřipouštějí a některé následky jejich aktivit mohou být i pro ně nechtěnými, i když logicky vyplývajícími z těchto aktivit. Sebeklam, nepochopení logiky řetězení následků bývají spojeny s ideologickým nebo filozoficko-metodologickým zaměřením poznávajících subjektů, které jim vytváří určitou optiku náhledu na realitu. Použité přístupy tak určují, co vidíme. Na druhé straně jsou možné i situace, kdy subjekt logiku následků své činnosti plně chápe, avšak v zájmu svých cílů o tom nehovoří. Jinými slovy, cílevědomě vytváří u dalších subjektů obraz světa, jenž mu vyhovuje pro realizaci jeho specifických cílů.

Čtenář si může za této situace položit otázku, zda se lze orientovat v takto spletitém problému, nebo zda politika zůstane vždy alespoň do určité míry zahalena do hávu tajemna. Faktem je, že politika je většinou pojímána jako „věda a umění“, jako spojení logiky a tvořivé intuice. K pochopení vědy existuje teorie vědy a k pochopení umění teorie umění. Kromě toho existuje i psychologie tvorby. Pochopení politiky tak může být otázkou volby vhodného teoretického a metodologického přístupu. Jedním z trendů moderní vědy je systémový přístup a teorie chaosu. Systémový přístup se objevuje v padesátých letech 20. století nejprve v přírodních vědách, aby se následně prosadil i do věd společenských, včetně politologie. Teorie chaosu se objevuje zhruba o dvacet let později a je dalším rozpracováním systémového přístupu na tzv. nelineární jevy. Klasickým příkladem je výzkum počasí. V devadesátých letech se začaly objevovat zejména v USA první pokusy o aplikace teorie chaosu na politiku. V České republice není zatím tato koncepce ve vazbě na politiku uplatňována.

Teorie systémů a teorie chaosu se i přes nejednoznačnost výkladů jeví jako možný, ne-li optimální nástroj pro rozhodování v politice. Předkládaná práce je pokusem pohlédnout na problém rozhodování v politice právě přes prizma systémového přístupu a teorii chaosu. Posouzení toho, zda je tento pokus úspěšný, nechám na zvážení čtenářů.

1. Rozhodovací proces apolitika

Kdyby byli všichni občané náležitě vzdělaní arozuměli všichni dokonale všemu, co se týká veřejných záležitostí, bylo by všechno stranictví politické mnohem jednodušší, neboť by přestalo všelijaké podvádění občanů.

(Karel Havlíček Borovský – Strany politické)

1.1 Podstata aklasifikace rozhodování

1.1.1 Běžné ateoretické vědomí[1] opodstatě rozhodování

Přestože je každý znás denně konfrontován snutností se oněčem rozhodovat, ne vždy se hlouběji zamýšlíme nad tím, co to rozhodování vlastně je. Každý znás si nepochybně uvědomuje, že rozhodování je výběr zalternativ. Již méně lidé přemýšlejí nad významem jednotlivých faktorů, které rozhodování ovlivňují. Při rozhodování lidé zpravidla nejvíce zdůrazňují svobodu volby. Méně často se zamýšlejí nad tím, zda jejich svobodné rozhodnutí bylo skutečně svobodné, respektive včem reálně spočívá jejich svoboda. Problém začíná zpravidla už vmomentě, kdy člověk zjistí, že jeho výběr není absolutní aže si může vybrat jen zomezeného počtu variant. Další problém může nastat za situace, kdy zjistí, že jeho svobodné rozhodnutí nevede knaplnění jeho potřeb azájmů. Podobné situace ukazují, že svoboda je sice při rozhodování důležitá, avšak bez kompetence to může být isvoboda cesty do otroctví.

Učlověka sběžným každodenním vědomím převládají při rozhodování jeho pocity či vlastní limitovaná zkušenost, nevnímá rozdíl mezi jevovou stránkou věci amožnou odlišností její podstaty, při popisu situací používá často vágní anejednoznačné pojmy, což ztěžuje jejich uchopení. Zásadním problémem na úrovni běžného vědomí proto často bývá neschopnost přijmout rozhodnutí, které by problém skutečně řešilo. Doprovodným znakem podobné situace bývá tvrdohlavost nebo ješitnost, které zastírají chybné rozhodnutí. Omezený okruh znalostí, neochota změnit již jednou přijaté rozhodnutí či přiznat omyl však vedou málokdy kvítězství. Ješitností atvrdohlavostí může pochopitelně trpět ivědec-teoretik, otázkou pak ale je, zda je vdaném případě ještě vědcem.

Teorie, podobně jako „běžné každodenní vědomí“, ztotožňuje rozhodování svýběrem jedné varianty zmožných řešení daného problému, avšak zároveň zde dochází kpochopení faktu, že rozhodování je strukturovaný, komplexní akomplikovaný proces spojený sčinností jednotlivých subjektů nacházejících se ve specifické situaci. Rozhodování má při tomto pojetí procesuální charakter, je to sled jednotlivých na sebe navazujících aprovázaných činností či operací, které ve svém celku tvoří rozhodovací akt. Kromě této obecné charakteristiky má rozhodování vždy konkrétní charakter – je to rozhodování konkrétního subjektu, který má určité schopnosti aznalosti anachází se vkonkrétní situaci, jež může, ale nemusí být opakováním podobných situací někdy vminulosti.

Rozhodovací proces zahrnuje několik fází. Knejdůležitějším patří:

1. identifikace problému;

2. analýza problému;

3. analýza možných řešení problému;

4. výběr řešení ajeho realizace.

1.1.2 Fáze rozhodování

První fáze rozhodování – identifikace problému

Tato fáze spočívá ve zjištění, že subjekt neuspokojuje daná situace nebo některé znabízejících se trajektorií vývoje, achtěl by situaci změnit či modifikovat scílem dosáhnout pro sebe vyšší míry uspokojení nebo alespoň omezení aktuálních či budoucích rizik nebo hrozeb. Toto zjištění může mít zpočátku podobu blíže nespecifikovaného pocitu diskomfortu nebo nespokojenosti, která mobilizuje khledání příčin. Rychlost, sjakou dokáže identifikovat problém, ovlivňuje do značné míry možnosti jeho řešení. Čím dříve zachytí subjekt problém, tím méně prostředků na jeho řešení zpravidla musí vydat. Naopak pokud problém identifikuje pozdě, může se stát, že ho již nedokáže vyřešit, neboť nastartované procesy mohou být už nezvratné.

Ani včasně identifikovaný problém ale není zárukou řešení problému, respektive nemusí vést kjeho řešení. Existuje několik důvodů, proč řešení problému může být odloženo. Lze hovořit oněkolika alternativních modelech dané situace.

Model „geniálního experta“

Jestliže specialista identifikuje problém, ale nedokáže oněm přesvědčit subjekt, který rozhoduje ojeho řešení, problém může být odsunut jako nepodstatný. To platí jak vsoukromém životě[2], tak ve společnosti. Část problémů, snimiž se můžeme setkat, má navíc politický charakter, tj. pro jejich řešení je nutná politická podpora. Vzhledem ktomu, že se různé sociální skupiny nacházejí vodlišné pozici amají rozdílnou zkušenost, mohou se různit nejen vnázoru na to, co je anení společenský problém, ale ina způsobu jeho řešení aúlohu politiky vjeho řešení. Dnes převládající demokratické systémy zde nemají jen pouhé výhody. Nepochybnou předností demokracie je to, že zde neexistuje monopol na šíření informací, aje proto možné šířeji problém prodiskutovat sveřejností, či dokonce zorganizovat nátlakovou skupinu podporující alternativní řešení problému. Široké diskuse ale mohou zpomalit proces přijetí řešení aalternativnost není zárukou optimálnosti. Výhodou autokratických režimů je to, že stačí přesvědčit mocenskou elitu odůležitosti určitého problému ata následně vydělí nutné zdroje aorganizačně zajistí jeho řešení.

Jako možný příklad lze uvést například znečištění životního prostředí. Činnost nátlakových ekologických skupin vedla vzápadní Evropě kpřijetí nutných opatření. Zároveň je však otázkou, zda vsoučasnosti přijímaná opatření jsou dostačující kvyřešení tohoto problému. Přesvědčit ale veřejnost (zejména vpodmínkách ekonomického spadu), že je potřeba dávat méně na spotřebu avíce na investice do ekologických technologií, není jednoduché. Autokratické režimy mohou, pokud pochopí rizika, opatření nadekretovat anerespektování postihnout tvrdou sankcí. Jediným problémem zde je, najít „osvíceného diktátora“.

Model „škodolibého pokrytectví“

Neřešení problému může být za určité situace vědomým rozhodnutím. Pokud subjekt zjistí, že řešení určitého problému, byť nutné, bude mít zásadní negativní dopady na okolní subjekty, které nedokáže vykompenzovat audržet si popularitu, může pro něj být výhodnější problém neřešit, respektive nechat jeho řešení na odpůrcích. Předností podobného přístupu je to, že problém se začne řešit anegativní efekty nese protivník, jehož je navíc možné kritizovat.

Příkladem podobné situace může být problém výstavby amerického radaru vČeské republice. Je nepopiratelné, že první jednání ojeho budování začaly vroce 2002, kdy byla umoci ČSSD. Vjednáních následně pokračovala od voleb 2006 ODS, která se stala vzhledem knepopularitě radaru vČeské republice objektem kritiky nejen veřejnosti, ale iČSSD.

Model „důvěrné informace“

Dalším důvodem neřešení problému může být ito, že jeho identifikace je umožněna díky informacím, jimiž subjekt disponuje, které by ale mít neměl. Vzniká dilema. Pokud začne problém řešit, ukáže, že disponuje důvěrnými informacemi, čímž vzniká riziko, že přijde ojejich zdroj. Jestliže naopak problém okamžitě řešit nebude aneprozradí tak své informace, může dojít ke zhoršení jeho situace. Po zvážení aktuálních amožných budoucích rizik obou variant se může subjekt vzájmu utajení informačních zdrojů rozhodnout daný problém neřešit, respektive počkat sjeho řešením na „příhodnější dobu“, kdy nebude již prokazatelná vazba mezi informací ařešením, nebo využije informací až při řešení životně důležitějšího problému.

Například britské velení vědělo vlistopadu 1940 díky rozluštění německého leteckého kódu Ultra (Enigma) otom, že se chystá velký nálet na město Coventry. Vzájmu utajení znalosti kódu však nepodniklo nic proto, aby útoku zabránilo či zmenšilo možné škody. Opačný postup by mohl vést ke změně německého kódu aztrátě informačního zdroje, což by zvýšilo riziko neefektivní aopožděné reakce vpřípadě pokusu Němců ovylodění na britských ostrovech.[3]

Model „čím hůře, tím lépe“

Neřešení problému může být spojeno isnezájmem určitého subjektu vdané fázi problém řešit, neboť je pro něj výhodnější počkat si na jeho vyhrocení. To mu umožní přijmout razantnější opatření, se kterým by se lidé jinak nebyli ochotni ztotožnit. Počkat na vyhrocení může být spojeno jednak sodmítnutím dílčího řešení coby neprincipiálního kompromisu či nedostatečného řešení pro odstranění podstaty problému, jednak může být pro některé subjekty výhodnější například vzhledem kvyšším nákladům spojeným sradikálním řešením. Ksamotnému vyhrocení může subjekt sám acílevědomě přispívat.

Dodnes není jasně zodpovězena otázka, zda část elit USA věděla či nevěděla omožnosti útoku ze strany Japonska vroce 1941, respektive co všechno otéto možnosti věděla.[4] Posouzení dané situace je oto závažnější, že mnozí mají pochybnosti ohodnověrnosti oficiálních informací týkajících se útoku na USA 11. září 2001. Pokud odmítneme teorie obviňující vládu USA zkonspirace, stále zůstává otázka, jak dokázala malá skupina únosců využít celé řady slabin včinnosti institucí USA auskutečnit tak velkou anepochybně ináročnou útočnou operaci, aniž byla vurčité fázi zastavena.

Model „nežádoucího řešení“ (fait accompli)

Řešení problému může být vědomě odkládáno avedeno do ztracena. Důvodem může být diferencovaná pozice jednotlivých subjektů, aodtud ijejich odlišné zájmy arůzné náhledy na problémový charakter jednotlivých situací – co pro jednoho může znamenat problém, pro druhého může být vítězství azisk. Odkladu řešení problému může být dosaženo protahováním jednání ořešení problému, blokováním šíření nutných informací nebo je akceptováno jen dílčí řešení, přestože si subjekt uvědomuje omezený aohraničený efekt přijatých opatření.

Jedním zaktuálních, ikdyž vmédiích málo frekventovaným problémem, bylo vúnoru 2008 oddělení Kosova od Srbska. Přestože se tato situace mohla amůže stát precedentním případem, rizikovým ipro mnohé západní země, USA ačást zemí EU podpořily oddělení. Vespecifické situaci byla česká vláda. Protože Češi mají zkušenost smnichovským diktátem, který vedl koddělení Sudet vroce 1938, část veřejnosti chtěla, aby se česká vláda – podobně jako vlády Kypru, Slovenska, Španělska, které jsou ohroženy hnutím, požadujícími samostatnost– postavila proti politice USA. Česká vláda oddalovala jednání snadějí, že koddělení dojde, než se uskuteční jednání ve Sněmovně ČR auž nebude očem reálně jednat. Po oddělení vyjádřila svůj nesouhlas, nicméně po splnění některých podmínek byla ochotna se připojit květšině zemí Evropy.

Druhá fáze rozhodování – rozbor problému

Poté, co subjekt identifikoval problém, se snaží pochopit jeho podstatu. Určení podstaty problému vzniká zkonfrontace reálné situace, jejího vývoje apotřeb azájmů konkrétního subjektu. Jinými slovy, co je pro jednoho problém, pro druhého být problémem nemusí či může odlišně vnímat jeho důležitost.

Analýza problému by měla odpovědět na několik otázek:

- Co tvoří daný problém?

- Jakým způsobem se vyvinul?

- Jaké alternativy vývoj nabízí?

- Jaké cíle mohou sledovat další subjekty?

Věcnost aobjektivnost analýzy podmiňuje ve většině případů to, zda rozhodovací proces bude úspěšný ajednotlivé kroky efektivní. Vzhledem ktomu, že efektivnost postupu konkrétního subjektu bývá podmíněna, zejména v oblasti politiky, neznalostí dané situace dalšími subjekty, které nemohou vdůsledku své neznalosti přijímat protiopatření, nelze vyloučit, že pokud subjekt svůj názor na situaci medializuje, to, co se veřejně říká, ne vždy musí korespondovat sjeho skutečným pohledem na realitu asjeho cíli. Prezentovaná pravda může být tedy součástí cílené manipulace sinformacemi. Podobná situace může někdy následně vyústit ido stavu, kdy subjekt začíná sám věřit svému klamu, což snižuje až na výjimečné situace jeho naděje najít optimální řešení. Ne každý rozdíl vnázorech musí být ale výsledkem klamu nebo sebeklamu. Odlišnost názorů jednotlivých subjektů na podstatu existujících problémů může být následkem ijejich odlišné pozice azájmů vedoucích kjejich odlišnému vidění problémů. Věta, kterou lze často slyšet vmédiích, „Vy dobře víte, že to tak není.“, ne vždy musí být pravdivá. Možnou příčinou odlišného vidění podstaty problému může být nakonec iodlišná schopnost jednotlivých subjektů analyzovat realitu. Tím se vracíme kproblému klamu asebeklamu, respektive iluzorní reality.

Analýza reality spolu svyjasněním si potřeb azájmů daného subjektu vede následně kdefinování jeho cíle nebo cílů, tj. čeho by chtěl vdané situaci dosáhnout, respektive jakým směrem by se daná situace zhlediska jeho zájmu měla vyvíjet. Důležitým aspektem je ivyjasnění si cílů dalších subjektů, které jsou do problému zaangažovány.

Dnes kčasto diskutovaným problémům světové politiky patří operace Pouštní štít aŠok aúcta, spojené sútoky proti Iráku vroce 1991 a2003. Řadu otázek vyvolávají zejména důvody, které vedly kzahájení vojenských operací. Je nepochybné, že pro Izrael ajeho nejbližšího spojence USA představovaly zásadní problém ambice Saddáma Husajna udělat zIráku regionální velmoc, disponující zbraněmi hromadného ničení (ZHN) – chemickými abakteriologickými izbraněmi jadernými. Přestože USA tvrdily, že Irák disponuje jadernými zbraněmi, nelze vyloučit, že část elit věděla, že tomu tak není, nicméně útokem se USA vyhnuly situaci, že by tyto zbraně Saddám mohl vblízké budoucnosti získat. Odstranění tohoto rizika zároveň spojily se zájmem zajistit si potenciálně kontrolu ropného bohatství jednoho znejvětších producentů ropy na světě asnad ise zájmem vytvořit zIráku příkladnou demokratickou zemi. Klíčovým předpokladem krealizaci výše uvedených cílů bylo odstranění Saddáma Husajna jako klíčové figury diktátorského režimu.

Součástí standardní analýzy vedruhé fázi je izhodnocení vlastního potenciálu, eventuálně potenciálu dalších subjektů. Potenciál zahrnuje:

- zdroje aprostředky, kterými subjekt disponuje; zohlednit je žádoucí především technické afinanční prostředky (materiálně-technická základna, suroviny, vojenské kapacity, finanční rezervy apod.); vlivovou nebo mocenskou pozici akapacity (kontrola území ainstitucí, reální apotenciální spojenci, umístění vlastních lidí na klíčové rozhodovací pozice apod.);

- jeho schopnosti – využít je tak, aby ovlivnil vývoj situace vžádoucím směru (znalosti, vůle jednat, organizační schopnosti);

- určení časových horizontů vlastních aktivit pro doplnění zdrojů aprostředků (vytvoření zásob, mobilizace lidí), pro rozvinutí schopností (ovládnutí nové techniky, zvládnutí nových metod, rozšíření nutných znalostí mezi stoupence apod.), pro realizaci zamýšlených cílů (rozpracování strategie ataktiky).[5]

Třetí fáze rozhodování – výběr varianty řešení

Vtéto fázi subjekt definuje možná řešení problémové situace, respektive vybírá optimální variantu. Při výběru optimální varianty je potřebné zohlednit řadu faktorů. Především je nutné vyjít zdynamického charakteru skutečnosti. Změny mohou zahrnovat:

- vývoj problémové situace (lineární, geometrické či cyklické změny jednotlivých subsystémů nebo celého systému);

- růst (pokles) vlastních kapacit;

- posuny vsituaci jednotlivých subjektů (pozice, kapacity, schopnosti, identifikace problémů, aktivity).

Důležité je brát do úvahy změny situace vjednotlivých časových horizontech, které může vyvolat svým rozhodnutím jak samotný subjekt rozhodování, tak idalší subjekty sledující své zájmy či reagující na jeho aktivity. Přímočará cesta nemusí být vždy skutečně tou nejkratší.

Vletech 2007–2008 prošla tiskem řada informací opřípravách útoku USA proti Iránu. Vzhledem ktomu, že Irán se snaží konsolidovat apřezbrojit svou armádu (nákup protiletadlových komplexů TOR-M1 zRuska, modernizace protiletadlových řízených střel S-200, úvahy onákupu raket S-300, vlastní vývoj zbraní), může být útok vbudoucnu mnohem komplikovanější, než by tomu bylo vminulosti.

Závažným faktorem při výběru varianty jsou ivedlejší efekty vlastní činnosti, které (byť nemusí být vždy jednoznačně prognózovatelné) mohou situaci zásadně modifikovat. Jednotlivá řešení nemusí mít jen pozitivní efekty. Pokud se vedlejší negativní efekty činnosti určitého subjektu kumulují, mohou nakonec nejen ohrozit úspěšnost zvoleného řešení, ale ipozici samotného subjektu. Nezakalkulovat je proto do rozhodovacího procesu je rizikem.

Vedlejší škody mohou být následkem válečných operací. Dnes se civilní oběti válečných konfliktů zahrnují pod termín „kolaterální škody“. Tento pojem zakrývá utrpení lidí ačasto se ani nekvantifikuje. Efektivnost silových řešení ale může klesnout, pokud příbuzní „kolaterálních škod“ (tj. mrtvých lidí) vycházejí zprincipu krevní msty. Narůstající počet mstitelů může zvyšovat kolaterální škody ajejich následné řetězení může plně zdiskreditovat silové řešení.

Podobně žádoucí je spočítat isnahodilými faktory. Ty na rozdíl od předcházející situace nemůžeme dost dobře nebo přesněji vůbec definovat. Nicméně je žádoucí mít při rozhodování vždy nějaké rezervy pro nečekané situace.

Obr. 1 Výběr řešení

Nahodilým faktorem pro politická rozhodování mohou být zemětřesení nebo hurikány. Přestože jsou zóny, kde jsou přírodní katastrofy pravděpodobnější aobecně známy, ne vždy politici přijímají včasná opatření pro minimalizaci jimi způsobených škod. Případ hurikánu Katrina vUSA vroce 2005 je jen jedním zmnohých. Pokud by byla přijata včasná opatření – například vybudování nebo oprava hrází –, škody by mohly být nižší.[6]

Vybrat optimální variantu znamená analyzovat vývoj problému vjednotlivých časových horizontech, změny (růst či pokles) vlastních kapacit, změny kapacit dalších subjektů, posuny vjejich aktivitách vyvolaných buď změnou jejich kapacit, nebo změnou situace vyvolanou vnějšími okolnostmi či naší vlastní aktivitou. Důležité je mít také určité rezervy pro případ nahodilých faktorů nebo nesprávného ocenění situace.

Po úspěchu operace Pouštní bouře vroce 1991 zvolily USA politiku inspekcí aembarg Iráku, které měly nejen zabránit dalšímu vývoji ZHN, ale měly rovněž zhoršit vnitřní ekonomickou asociální situaci obyvatel Iráku. Cílem bylo vyvolat hnutí, které by vedlo ke svržení Saddáma Husajna ajeho nahrazení potenciálně kooperujícím politikem, aniž by, pokud možno, došlo klikvidaci centrální moci (riziko osamostatnění šíitů spolupracujících sIránem nebo Kurdů požadujících samostatnost). Tento cíl se ale nepodařilo naplnit avznikla akutní hrozba zrušení embarg vzhledem ktomu, že se nepodařilo prokázat další vývoj ZHN nebo ukryté kapacity pro jejich vývoj. Situace měla dvě řešení: Ponechat Saddáma umoci, riskovat obnovu vývoje ZHN, posílení pozice Iráku jako regionální mocnosti azároveň přijít omožnost kontroly těžby ropy vIráku (poskytnout tuto možnost Rusku, Číně, Francii), nebo vojenské řešení. Vojenské řešení pod falešným heslem existence ZHN mělo být abylo efektivní díky celkovému snížení kapacit Iráku asoučasné mobilizaci zdrojů USA, včetně nasazení nových zbraňových systémů astrategií. Nicméně celková stabilizace Iráku se stala nákladnou avýsledek je nejistý.

Čtvrtá fáze rozhodování – řešení problému

Vrámci této fáze je vybrána jedna zmožných alternativ, okteré se subjekt domnívá, že za daných podmínek avpříslušném časovém horizontu povede knaplnění předpokládaných cílů. Součástí této fáze by mělo být jak organizační zabezpečení daného rozhodnutí, tak izabezpečení zpětné kontroly, tj. pravidelné vyhodnocování přiměřenosti postupu vzhledem knáslednému reálnému vývoji. Poslední fáze je vlastně začátkem nového cyklu rozhodování. Organizační zajištění řešení bývá paradoxně velkým problémem pro zbyrokratizované struktury, které často předpokládají automatismus zvoleného řešení, respektive nařízení, anehledají cesty jejich reálného prosazení prostřednictvím zainteresovanosti lidí. Příkaz arealizace nemusí být totéž. Zásadním problémem bývá izpětná kontrola. Připustit chyby vrozhodování ssebou může nést riziko ztráty autority adůvěry. Zejména politici proto nezřídka své chyby vrozhodování popírají avlepším případě je potichu odstraňují.

Když pomineme nejednoznačnost opodstatněnosti útoku proti Iráku vbřeznu 2003, je zde celá řada dalších problémů, které ukazují na nezvládnutý rozhodovací proces, respektive jeho čtvrtou fázi. Nespokojenost byla nejen uIráčanů schováním amerických vojáků, ale iusamotných vojáků US Army. USA problémy nepřímo přiznaly, nicméně jejich řešení přišlo se zpožděním. Otevřená kritika amerického postupu zazněla například ze strany Britů vúnoru 2008 vInternational Herald Tribune[7], kde princ Andrew konstatoval, že USA nevyužívají dostatečně britských koloniálních zkušeností. USA na situaci reagovaly změnou Vojenského řádu vúnoru 2008, který má vedle porážky nepřítele řešit právě otázky získání důvěry místního obyvatelstva. Samostatnou kapitolou byly problémy samotných amerických vojáků. Když pomineme prodloužení jejich pobytu vIráku, důležitým problémem bylo zajištění zdravotní péče opostižené. Situace byla natolik vážná, že vroce 2007 byl vyměněn velící generál zdravotní služby[8].

Realita rozhodovacího procesu

Výše uvedené fáze rozhodování jsou ideálním modelem rozhodování. Vrealitě se lze setkat srůznými variantami rozhodování, kdy jednotlivé fáze mohou být, když ne úplně opominuty, tak alespoň značně zredukovány. Přestože redukce fází, vztahů či prvků rozhodovacího procesu nemusí nevyhnutelně znamenat neúspěch, opomenutí může naopak vzhledem kexistenci nahodilých faktorů znamenat dosažení úspěchu „šťastnou náhodou“, je vdaném případě úspěch náhodný amálo pravděpodobný. Redukce, pokud kní dochází, se týká nejčastěji druhé atřetí fáze, tj. analýzy problému nebo výběru optimálního řešení, což bývá následek ideologické zaslepenosti nebo metodologické jednostrannosti. Častá je ale iredukce organizačního zabezpečení realizace rozhodnutí azpětné vazby mezi řešením areálným vývojem[9]. Úspěšnost rozhodovacího procesu je tak kromě dalších faktorů podmíněna schopností subjektu nezjednodušovat situaci aneignorovat specifika jeho jednotlivých fází.

Tab. 1 Fáze rozhodovacího procesu ajejich obsah

1. fáze

identifikace problému

2. fáze

rozbor problému

3. fáze

výběr varianty řešení

4. fáze

řešení problému

Důležitost včasné identifikace.

Definování jeho podstaty:

- co ho tvoří;

- jakým způsobem vznikl;

- jaké alternativy nabízí;

- jaké cíle sledují další subjekty.

Zvážení dynamického charakteru skutečnosti (změny v časových horizontech):

- vývoj situace;

- změny vlastních (cizích) kapacit;

- posuny vsituaci dalších subjektů.

Organizační zabezpečení.

Zpětná kontrola.

Důvody odloženého řešení:

- nepochopení problému rozhodujícími subjekty;

- přenechání řešení jiným;

- utajení zdroje informací;

- přijetí radikálnějšího řešení při dalším vyhrocení;

- zisk zneřešení.

Definování vlastních potřeb a zájmů (cílů).

Zhodnocení vlastního potenciálu a potenciálu dalších aktérů:

- zdroje;

- schopnosti;

- časové horizonty mobilizace a realizace.

Vedlejší efekty činnosti.

Nahodilé faktory.

1.1.3 Klasifikace rozhodování

Jak již bylo řečeno, člověk je dnes adenně konfrontován spotřebou řešit nejrůznější problémové situace, do kterých se dostává. To vytváří širokou škálu alternativních situací apohledů na jednotlivé aspekty aprvky rozhodovacího procesu. Jejich klasifikace je důležitá pro instrumentální zvládnutí rozhodovacího procesu. Bez vyjasnění úlohy acharakteru jednotlivých strukturálních prvků vstupujících do rozhodovacího procesu by byl rozhodovací proces amorfní aneuchopitelnou materií. Dobře zvolená klasifikace prvků rozhodovacího procesu spolu srozpracováním pojmosloví pro jejich zachycení je naopak účinným nástrojem kefektivnímu rozhodování. Rozhodování můžeme klasifikovat podle následujících parametrů:

- subjekt rozhodování;

- interakce subjektu avnějšího prostředí:

- předmět rozhodování;

- míra určitosti prostředí;

- analytické schopnosti subjektu:

- přístup kanalýze problému;

- časový horizont analýzy;

- plánovaná setrvalost cílů;

- dopady výsledku rozhodnutí:

- vztah výsledků ksubjektům;

- vztah výsledků ksystému;

- doba působení výsledků rozhodování;

- rozsah působení výsledků rozhodování.

Vnásledujícím obrázku jsou klíčové faktory rozhodovacího procesu znázorněny graficky.

Obr. 2 Faktory rozhodovacího procesu

Podle subjektu rozhodování

Lze hovořit orozhodování jedinců, malých či velkých sociálních skupin nebo institucí. Pro pochopení rozhodování jedinců je potřeba znát jejich motivy, zájmy, hodnoty, stereotypy myšlení, schopnosti, jejich vlivovou či mocenskou pozici. Ideální je sestavení psychologického portrétu. Význam podobné analýzy je pochopitelně závislý na situaci. Je logické, že zkoumat všechny jedince, se kterými se setkáme nebo můžeme setkat, je prakticky nemožné. Uklíčových aktérů rozhodovacího procesu, na jejichž rozhodnutích často závisí inaše budoucnost, by to mělo být standardní.

Prakticky každé rozhodování je rozhodováním individuálním. Přesto ovšem ne každé rozhodnutí je rozhodnutí jedince. Vrámci sociálních skupin se rozhoduje zpravidla vrámci určitého kolektivu, řešení je podmíněno společnou dohodou či vynuceným souhlasem zainteresovaných subjektů. Rozhodování je vdaném případě institucionalizované, tj. je spojeno svypracováním adodržováním více či méně formalizovaných pravidel. Stupeň formalizace je závislý na typu sociální skupiny.[10] Vpřípadě sociálních skupin je důležitá analýza společných zájmů ahodnot této skupiny, seznámení se sformálními, ale ineformálními pravidly rozhodování. Je žádoucí mít zanalyzovány ischopnosti skupiny prosazovat rozhodnutí, ať už uvnitř skupiny, nebo mimo ni. Tato schopnost souvisí opět svlivovou nebo mocenskou pozicí dané skupiny, respektive jejích klíčových aktérů. Znalost zájmů ahodnot nám může říci hodně ocílech, knimž bude skupina svým rozhodováním směřovat. Znalost pravidel je důležitá jednak ktomu, abychom byli schopni odhadnout, které zájmy se uvnitř skupiny nejpravděpodobněji prosadí (otázka dílčích vlivů uvnitř skupin), jednak ktomu, abychom byli schopni ovlivňovat rozhodovací proces uvnitř skupiny ve směru buď jeho urychlení, nebo jeho destruování či alespoň zpomalování. Kromě analýzy skupinou sdílených společných zájmů ahodnot je důležitá ianalýza rozdílů, nebo dokonce možných rozporů vzájmech ahodnotách uvnitř skupin. Existence či neexistence vnitřních rozdílů arozporů je důležitým faktorem akceschopnosti skupiny. Logické je, že podle situace je možné opět působit jak ve směru jejich prohloubení uvnitř skupin, tak naopak ve směru jejich oslabování.

Vprezidentských volbách vúnoru 2008 lobbisté reprezentující zájemce oúřad prezidenta pracovali vjednotlivých politických stranách asnažili se ovlivnit jednotlivé jejich členy ve prospěch svých kandidátů. Jedním zúspěchů lobbistů bylo to, že poslanec zČSSD hlasoval za V. Klause. Odchody poslanců zČSSD ukazují na hodnotově azájmově nestabilní členskou základnu ČSSD anízký stupeň vnitřní disciplíny. Někteří analytici hovorově charakterizují ČSSD jako pytel blech. ČSSD zároveň obvinila KSČM, že ona zavinila vítězství V.Klause, ač fakta stímto závěrem nekorespondují (ikdyby KSČM hlasovala jako celek za J. Švejnara, poměr hlasů by byl ve prospěch V. Klause). Vzhledem ktéto situaci se lze domnívat, že záměrem politiků ČSSD bylo vnést rozmíšky mezi stoupence KSČM azároveň uklidnit vlastní stoupence.

Některé typy rozhodování zejména institucionalizovaných subjektů mohou být navíc podpořeny mocensky, tj. krozhodnutí či jeho akceptování mohou být jiné subjekty donuceny. Při analýze mocensky zakotvených subjektů je důležité vyjasnit si kromě výše uvedených prvků, mocenskou kapacitu dané instituce, schopnost či vůli klíčových aktérů danou kapacitu využít pro prosazování svých cílů.

Zhlediska vojenských kapacit jsou nejvýznamnějším státem USA. USA na rozdíl od Evropy více zdůrazňují možnost použití síly pro prosazování svých zájmů. Je otázkou, zda Evropa hledá tradičně spíše diplomatické kompromisní řešení proto, že nemá vojenské kapacity, nebo je nemá proto, že upřednostňuje diplomatická kompromisní řešení. Přestože USA mají nepochybně vůli použít mocenské prostředky, je dnes otázkou, zda vdůsledku uvíznutí vIráku aAfghánistánu anákladům na tyto operace mohou abudou USA vbudoucnu nadále preferovat silová řešení.

Vzhledem ktomu, že se jednotlivé subjekty rozhodování kvalitativně odlišují, je žádoucí získat, ktomu abychom byli schopni identifikovat jejich rozhodovací proces, atedy ivýsledky tohoto procesu, jak bylo výše uvedeno, specifickou informaci, vázanou na daný typ subjektu. Pro porovnání jsou rozdíly vpožadavcích na informace uvedeny vtabulce.

Tab. 2 Žádoucí rozsah znalostí usubjektů rozhodování

Jedinci

Sociální skupiny

Mocenské subjekty

motivace

společné zájmy a hodnoty

zájmy a hodnoty

potřeby, zájmy, hodnoty

pravidla rozhodování

pravidla rozhodování

stereotypy myšlení

stratifikace a vnitřní rozpory

mocenská kapacita

schopnosti

vlivová nebo mocenská pozice

schopnost a vůle použít moc

vlivová nebo mocenská pozice

Kromě subjektu rozhodování lze hovořit ioobjektech rozhodování. Subjekt rozhodování je nositelem rozhodovací činnosti, kdežto objekt je prvek, na který svým rozhodnutím působí[11]. Při rozhodování oněkom je vždy důležité brát do úvahy, že objekt rozhodování může být isubjektem rozhodování, tj.má vlastní zájmy, hodnoty acíle. Proto je nutné si vyjasnit, zda je či bude ochoten se podřizovat danému rozhodování, avpřípadě nesouhlasu, zda má kapacity se proti tomuto rozhodnutí efektivně postavit.

Podle interakce subjektu avnějšího prostředí

Předmět rozhodování

Vnější prostředí je potenciálním zdrojem potřeb, ale iproblémů. Uspokojování různorodých potřeb jednotlivých subjektů, stanovení priorit azabezpečení realizace jejich zájmů vyžaduje permanentní rozhodování. Naplňování jednotlivých potřeb je spojeno se specifickými oblastmi reality. Jednotlivé lidské činnosti, jako je výběr partnera, trávení volného času, rodinný život, ekonomika, politika, vojenství atd., vytvářejí specifické podmínky pro rozhodování. Ktomu, aby se za daných podmínek subjekt rozhodoval kompetentně, musí kromě obecných znalostí problematiky rozhodování disponovat ispeciálními znalostmi daného předmětu rozhodování. Nedostatečná znalost vede často ke zjednodušování problému anejčastěji ikneúspěchu.

Ne výjimečnou situací je, že si lidé sběžným vědomím vybírají za svou politickou reprezentaci celebrity (herce, sportovce apod.) nebo lékaře, aniž si uvědomují, že jejich schopnosti je nepředurčují být idobrými politiky.

Míra určitosti vývoje

Vnější prostředí představuje komplikované systémy srůznou ačasto ivysokou dynamikou. Jejich poznání avyužívání závisí ve značné míře na schopnostech azkušenostech jednotlivých subjektů. Ani sebegeniálnější subjekt však nikdy nemůže plně poznat realitu vzhledem kjejí složitosti, což vede ktomu, že jeho činnost je vrůzné míře efektivní. Vzávislosti na stupni určitosti vnějšího prostředí můžeme rozlišit rozhodování vpodmínkách jistoty, rizika anejistoty. Vpodmínkách jistoty máme dostatek věrohodných informací jak ojednotlivých postupech ajejich efektivnosti při jednotlivých stavech prostředí, tak ovývoji samotné situace. Díky tomu jsme schopni jednoznačně nadefinovat výsledky všech možných variant rozhodnutí. Uplatnění tohoto typu rozhodování se nejčastěji týká řešení technických nebo technologických problémů.

Společnost je ovšem komplikovanějším objektem, zatím zde neexistují nějaké vzorce podobné matematickým či fyzikálním, které by umožňovaly jednoznačné prognózy. Rozhodování ospolečenských problémech má charakter rozhodování vpodmínkách rizika nebo nejistoty. Vpodmínkách rizika známe opět efektivnost jednotlivých postupů při různých stavech prostředí, ovšem jen přibližně jsme schopni charakterizovat situaci ajejí vývoj. Ztoho důvodu nevíme jednoznačně apouze surčitou mírou pravděpodobnosti, zda při použití těch nebo jiných postupů nastanou žádané efekty.

Příkladem může být rozhodování ČSSD týkající se data referenda oschválení Evropské ústavy vroce 2006. ČSSD řešila následující dilema. Za předpokladu, že by ČSSD vyhrála volby, by bylo optimální spojit referendum svolbami avyužít tak účasti voličů ajejich víry vČSSD ikprosazení kladné odpovědi vreferendu oEvropské ústavě, kterou ČSSD podporovala. Naopak, pokud by ČSSD ztrácela volební podporu, mohl by totožný termín referenda avoleb vést kneschválení Evropské ústavy, neboť bylo pravděpodobnější, že při referendu budou dominovat spíše voliči ODS aKSČM, kteří přijdou kvolbám podpořit své strany ajejichž vztah kEvropské ústavě nebyl příliš vstřícný. Vzhledem ktomu, že naplánovat referendum bylo nutné spředstihem aže ČSSD nevěděla jednoznačně, jaké bude mít preference před volbami, výběr varianty byl rozhodováním vriziku. Situace se ale vyřešila nakonec sama tím, že Ústavu odmítla Francie aNizozemí.

Rozhodování vnejistotě je situace, kdy nejenže nejsme schopni říci ani surčitou mírou pravděpodobnosti, jaký stav situace nastane, ale nemusíme mít vzhledem katypičnosti situace odzkoušené ani jednotlivé postupy. Díky tomu je prakticky nemožné stanovit racionálně postup řešení situace, který by vedl kžádoucímu stavu.

Podobnou situací jsou úvahy oklimatických změnách apodílu dnešní civilizace na těchto změnách. Klimatické změny probíhaly itehdy, kdy zde lidé ještě nebyli. Na dnešním vývoji klimatu lidé mají nepochybně podíl. Jak je ale velký ajaké následné změny lze očekávat, je předmětem sporů irenomovaných vědců.

Podle analytických schopností subjektu

Podle přístupu kanalýze problému

Rozhodování může být buď impulzivní, intuitivní, racionální nebo iracionální. Impulzivní rozhodování je rozhodování, které se odehrává pod vlivem bezprostředních emocí. Je to pocitová reakce na situaci. Za podobných situací přijímají politici zkratkovitá řešení aněkdy se ifackují. Blízké impulzivnímu rozhodování je rozhodování intuitivní. Na rozdíl od impulzivního rozhodování využívá intuitivní rozhodování smyslové vnímání apodvědomou zkušenost. To znamená, že se rozhodnu, aniž dokážu jednoznačně zdůvodnit své rozhodnutí azároveň to není rozhodování ve stresu. Jedním zpodstatných předpokladů úspěšnosti politiků je to, že disponují politickou intuicí.

Protikladem impulzivního aintuitivního rozhodování je rozhodování racionální. Racionální rozhodování předpokládá, že před rozhodnutím analyzujeme logické souvislosti existující situaci. „Racionalita rozhodování“, respektive kvalita výsledku analýzy, je podmíněna zkušeností avpřípadě odborníků ipoužitou metodologií. Proto itzv. racionální rozhodování může vést krůzným „pravdám“ arůzným verzím reality. Protikladem racionálního rozhodování je rozhodování iracionální. Iracionální rozhodování je založeno na chybném vyhodnocení podmínek, cílů, prostředků, časových horizontů apod. Pokud subjekt například nesprávně vyhodnotí situaci, pak si sice racionálně vybírá nejlepší variantu, ale bohužel na základě mylných dispozic, což snejvětší pravděpodobností vyústí do nerealisticky vytýčených cílů, atím, zhlediska jeho zájmů, iiracionálního chování.

Podle sledovaného časového horizontu

Problematické může být isledování jen krátkodobého horizontu – svrhnout například špatnou vládu, aniž mám alespoň minimální záruku, že potom nebude hůře, je riziko.

Podle setrvalosti cílů

Podle dopadů výsledku rozhodování

Podle vztahu ksubjektu aobjektu

Obr. 3 Modely vztahu subjektu aobjektu snáslednou modifikací pozice subjektu

Poznámka:

Podle vztahu výsledků rozhodování ksystému

Pokud

Podle dlouhodobosti působení výsledků

Podle rozsahu vnějších efektů

1.2 Podstata politického rozhodování

1.2.1 Vznik politiky

1.2.2 Podstata politického rozhodování

1.2.3 Optimální politické rozhodování

1.2.4 Rozhodovací proces astabilita společenských systémů

Table of Contents

Úvod

1. Rozhodovací proces a politika

1.1 Podstata a klasifikace rozhodování

1.1.1 Běžné a teoretické vědomí1 o podstatě rozhodování

1.1.2 Fáze rozhodování

1.1.3 Klasifikace rozhodování

1.2 Podstata politického rozhodování

1.2.1 Vznik politiky

1.2.2 Podstata politického rozhodování

1.2.3 Optimální politické rozhodování

1.2.4 Rozhodovací proces a stabilita společenských systémů