Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ
Mezi námi hradními strašidly

Ilustrace Zdeňka Študlarová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4766. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Tamara Kajznerová
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Jan Šístek
Počet stran 64
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4213-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7942-3 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7943-0 pro formát EPUB

Průvodkyně se představuje

Jsem potěšena aje mi ctí, že právě já, bílá paní zČerného zámku, jsem byla ze všech svých družek vybrána, abych vám vyprávěla. Ostrašidlech, přízracích atajemných jevech na hradech, zámcích atvrzích toho vím hodně. Bílou paní jsem už dlouhá staletí avždycky mě velmi zajímalo, jak si vedou ostatní. Zvědavost je mi vlastní, vždyť jsem ženského rodu.

Podle mne je spravedlivé, abychom se právě my, bílé paní, představily ve Strašidláři jako první. Většina znás má urozený původ amnohé jsme za pozemského života patřívaly do nejvyšší společnosti, mezi přední šlechtu. Dostalo se nám kvalitního vzdělání ivýchovy, atak jsou nám vlastní ušlechtilost advorní mravy. Proto také většina znás neškodí anikomu neubližuje, nebo jen občas.

Já osobně to ovšem mám vtomhle ohledu těžké. No, představte si, že na zřícenině hradu Skála na Plzeňsku, které se říká Černý zámek, neustále trpím. Již bezmála šest století musím snášet přítomnost někoho tak nemožného, jako je Dlouhý Bárta. Ten padouch byl už za života notorický opilec. Ke všemu náš strážní hrad za husitských válek zradil azapříčinil jeho dobytí nepřátelským vojskem.

Své druhy však nezaprodal jako Jidáš Ježíše Krista za třicet stříbrných, ale za loket piv. Asi nevíte, co to ten loket piv je. Já to zprvu také nevěděla, protože nejsem zběhlá vpochybných zábavách pijanů zkrčem aputyk. Zjistila jsem, že to je řada deseti pivem naplněných korbelů anavíc jeden kalíšek pálenky, které oni říkají štamprle nebo panák. Ještě bych asi měla dodat, že tehdy se měřilo na lokty apivo se pilo zkorbelů. Sice se normálně odměřovalo na soudky asudy, ale to víte, pijani… Ti mají jiné míry ahlavně nezřídka neznají tu svou.

Ale vraťme se ktomu úplatku pro Dlouhého Bártu. Dokážete si vůbec představit, že se za tohle někdo nechá koupit? Jemu to ke zradě stačilo. Nepřátelští zvědové ho chytili, když se podnapilý motal pod hradem ahledal někoho, kdo by ho pozval na další pivo. Sám už totiž vkapse neměl ani měďák akrčmář mu nechtěl nalít na dluh. Dlouhý Bárta věděl otajné podzemní chodbě vedoucí do hradu anepřátelské vojáky kní zavedl. Mezi hrstkou přeživších zhradní posádky, stojící na straně husitů, se po dobytí hradu dokonce našli itakoví, kteří zrádcovi jeho čin nezazlívali. Domnívali se, že to udělal proto, aby si zachránil život. Já však vím své: Určitě to udělal za pivo.

Když pak knepřáteli vypleněnému apobořenému hradu dorazilo husitské vojsko včele se samotným hejtmanem Janem Žižkou, velice se snažili zrádce najít. Chtěli ho zabednit vsudu aten pak hodit na hořící hranici. Od tohoto trestu ho ale uchránil hradní duch Hlehlehel, kterému to dodnes vyčítám. Dlouhého Bártu ukryl, aby ho husité neobjevili. Pak ho sice potrestal sám, ale mnohem milosrdněji, než si ten bídník zasloužil. Hlehlehel znal Dlouhého Bártu od jeho narození adobře věděl ojeho slabosti, lásce kalkoholu. Bůhvíproč ji považoval za polehčující okolnost pro to, co provedl azpůsobil anenechal trest na husitech.

Dlouhého Bártu odvedl do hlubokého sklepení, kde toho padoucha uvěznil. Ztrestal ho tím, že každodenně musí vypít ne jeden loket, ale desetkrát tolik, tedy celých deset loktů piv. Opřísun se mu stará se svým kamarádem Všehlehelem. Dohlížejí přitom na to, aby Dlouhý Bárta poctivě všechno to pivo ipálenku vypil aneuléval na zem. Ale usuďte sami, jestli je to pro opilce trest, anebo spíše odměna. Já se kvůli tomu zejména na Hlehlehela, ale trochu ina Všehlehela, zlobím. Avšak oni jsou přesvědčeni, že Dlouhý Bárta byl ztrestán náležitě. Tvrdí, že vypít takové množství alkoholu je ipro notorického pijana utrpením anejvíce je potrestán tím, že se mu zjeho největší rozkoše stala těžká dřina. Pít tu záplavu piv musí totiž po 364 dnů vroce avpřestupných letech ojeden den navíc. Jen ten jeden jediný den, který do výčtu dnů vroce zbývá, má právo na vycházku. Motá se tady pak po zřícenině aje na něj žalostný pohled. Pokaždé, když ho spatřím, mě popadne taková zlost, že se neudržím aházím po něm kameny. Pravdou ovšem je, že se trefím jen občas.

Asi bych vám ještě měla říci, jak jsem se stala bílou paní. To bylo tak: Byla jsem dcerou hradního pána azahleděl se do mne myslivecký mládenec. Vůbec se mi nelíbil, aktomu ten jeho nízký původ! Byl to obyčejný selský synek ajá urozená šlechtična. Navíc půvabná abohatá. Byla to od něj velká opovážlivost, když mi při honech, kterých jsem se velice ráda účastnila, všelijak nadbíhal asnažil se mi dělat různé úsluhy.

Od těch časů až dodnes procházím za nocí rodným hradem, třebaže se už dávno proměnil ve zříceninu, atoulám se také vjeho okolí. Dávno jsem si to všechno ujasnila. Přiznávám, že to ode mne tenkrát nebylo hezké, jak jsem se kněmu chovala. Ale když on mi tou svou dotěrností lezl tak hrozně na nervy…