Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ
Mezi námi vodníky

Ilustrace Zdenka Študlarová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel. +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4813. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Tamara Kajznerová
Návrh obálky Zdenka Študlarová
Grafická úprava a sazba Jan Šístek
Počet stran 64
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

ISBN 978-80-247-4215-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8040-5 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8041-2 ve formátu EPUB

Průvodce se představuje

Přišli za mnou, abych vám vyprávěl. Což o to, vyprávím rád a hodně toho pamatuji. Vždyť mi už táhne na třetí stovku let. Řada mých vrstevníků je praprapra a ještě několikrát pra dědečky. Já tolik potomstva nemám, do manželství jsem se totiž nehrnul jako oni. I když rusalky se mi líbily, sotva jsem trochu odrostl kolébce. Zvlášť ty dlouhonohé, ale dal jsem na tátu, že se nemá nic uspěchat.

Jsem takový koumavý, dneska by se řeklo studijní typ. Dost jsem cestoval. Chtěl jsem poznat svět, hlavně všechno, co se týká vody. Vždyť voda je můj živel. Inu, ještě jsem vám neřekl, že jsem vodník. Jmenuji se Puškvorec a své podvodní hospodářství mám kolem jedné tůně na horním toku Vltavy, kousek od kláštera Zlatá Koruna.

Naproti němu je na protilehlém břehu velké vodácké tábořiště. V létě je tam spousta vodáků, já pro ně ale nejsem nebezpečný. Zásadně nikoho netopím. I když mi někteří z nich, kteří se neumějí k řece a přírodě chovat jak se patří, jdou pořádně na nervy. Takové však obvykle jen vystraším tím, že jim rozkývu loď. Převrátím ji ale jen málokdy. To už mě její posádka musí pořádně naštvat.

Pak ale dávám pozor, aby se všichni dostali v pořádku na břeh. Dostatečným trestem je, že se vymáchají a zchladí si hlavy. Svět se mění a změnili jsme se i my, vodníci. Málokterý z nás chce dnes ještě někoho utopit. Spíše pomůžeme tonoucímu na břeh, jsme-li náhodou nablízku. Je to s námi podobné jako s lidojedy. Na ty už také ve světě téměř nenarazíte a někteří z jejich potomků studují na vysokých školách. Řada z nich patří ke vzdělancům a velice citlivým lidem.

My vodníci to ovšem se školami nemáme takové jako lidé. Dočetl jsem se sice, že několik vodníků do těch lidských chodilo, ale to jsou naprosté výjimky. U nás je to tak, že do všeho, co je třeba, zaučí malého vodníka jeho táta. A mámy učí zase vodnické holky. Případně mohou někdy vypomoci dědové, pradědové a další příbuzní. Já měl štěstí, že už děda i táta byli velice sečtělí. Dědeček se totiž jednou při povodni dostal k rozsáhlé knihovně. Velká voda mu přímo do příbytku zanesla spoustu knih, učených i zábavných. Nejprve si v nich jen tak listoval, ale pak se dal do čtení a většinu jich přečetl.

Hodně si z toho zapamatoval. K četbě knih pak vedl mého tátu a ten zase mne. Číst mě naučil brzy a já pak knihám úplně propadl. Zatímco jiní malí vodníčkové, když neměli co na práci, dováděli s rybami anebo okukovali koupající se děvčata, já ležel v knihách. Když jsem přečetl všechny, co jsme měli doma, sháněl jsem se po dalších. Nejraději se zabývám naší vodnickou historií, ale zajímá mě i ta lidská. A to se mi vyplatilo, protože teď vám mohu o všem zasvěceně vyprávět.

Vodnice rády vaří

Asi bych měl začít od nejstarší vodnické historie. Hned na úvod je třeba říci, že záznamy onašem původu jsou značně rozdílné. Liší se docela zásadně, podobně jako ulidí. Uvás jedni tvrdí, že celé lidstvo pochází od prarodičů Adama aEvy, které stvořil Bůh. Jiní zase, že lidstvo se vyvinulo zpralidí, podobných opicím, anebo přímo zopic, když slezly se stromů azačaly chodit jen po zadních. No, já nevím, nedovedu to rozsoudit.

O nás vodnících jsem se vněkterých knihách dočetl, že jsme vznikli zandělů svržených znebe. To prý kdysi dávno část domýšlivých andělů zpychla natolik, že začali dělat neplechu, atak je znebe shodili. Ti znich, kteří spadli do vody, se údajně stali vodníky. Nemáme křídla jako kachny, husy nebo labutě, mnohem podobnější jsme žábám.

Dalo by se nad tím dlouze hloubat, ale já si tím lámat hlavu nechci anebudu ji plést ani vám. Ať si to vyřeší vzdělaní vědátoři. Beztak si myslím, že vtomhle se nikdy neshodnou. Radši vám povím, jak je to unás smanželstvím. Asi už je vám zvodnických pohádek apověstí známo – pokud jste si je tedy pročetli pořádně – že omanželství vodníků svodnicemi toho vnich moc není. Ona totiž taková manželství nejsou častá. Většina vodníků raději žije svodními vílami, rusalkami.

Důkaz najdete kupříkladu ive známé opeře jednoho znašich nejslavnějších skladatelů, Antonína Dvořáka. Rusalka tam volá: „Hastrmane, tatíčku!“ Dítětem vodníka svodnicí být nemohla, to by byla vodnicí. No atakových důkazů je více, proto není důvod, abyste mi nevěřili.

Konec konců, viděli jste už někdy nějakou vodnici? Vypoulené oči, hlava posazená mezi rameny, jako by ani neměly krk, splihlé vlasy, zelená barva pleti, blány mezi prsty abambulky na konečcích. Skoro úplně jako velké žáby. Řekněte, kdybyste byli vodníkem, chtěli byste takovou za manželku? Zvlášť když si vodnici porovnáte spřekrásnými svůdnými rusalkami! Ty jsou totiž většinou vdavekchtivé aza vodníky se vdávají tuze rády. Pocházejí zchudých poměrů asňatkem svodníkem se znich stávají paní většinou dobře zavedených podvodních hospodářství.