Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PaedDr. Ilona Kejklíčková, Ph.D., MBA

VADY ŘEČI U DĚTÍ
Návody pro praxi

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6268. publikaci

Recenzoval:
prof. MUDr. Anton Kollár, DrSc.

Odpovědná redaktorka PhDr. Alena Palčová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Fotografie z archivu autorky
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 224
Vydání 1., 2016

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-271-9292-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9291-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-3941-0 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Kejklíčková, Ilona

   Vady řeči u dětí : návody pro praxi / Ilona Kejklíčková. –

Vydání 1.. – Praha : Grada, 2016. – 224 stran. – (Pedagogika)

ISBN 978-80-247-3941-0

316.346.32-053.5 * 159.946.3 * 612.789 * 616.89-008.434 *

616:376.1-056.264 * 376.1-056.264 * 316.772-028.82

- děti předškolního věku

- vývoj řeči

- poruchy řeči

- klinická logopedie

- logopedie

- alternativní a augmentativní komunikace

- příručky

376 – Výchova a vzdělávání zvláštních skupin osob [22]

Úvod

V současné době pozorujeme nápadný trend nárůstu poruch mluvního projevu u dětí. V tom se odborníci na problematiku shodují. Je zřejmé, že se na tom podílí do značné míry rozšíření možností komunikace pomocí internetu s obrovskou nabídkou her a zábavy. U větších dětí se zřetelně uplatňuje také sdělování informace cestou psaných zpráv (SMS). Mluvní komunikace je tím výrazně omezena. Navíc internet a televize zabírají značnou část volného času rodičů, případně dalších příbuzných, což má za následek redukci rozhovorů v domácím prostředí. Je proto třeba této problematice věnovat pozornost, a to z více hledisek a odborností, zejména ze strany zdravotnické péče, školství a v neposlední řadě rodiny.

Základním účelem tohoto textu je poskytnout pracovníkům ve zdravotnictví, školství, sociálních zařízeních a také rodičům, respektive příbuzným nejdůležitější informace o poruchách dětské řeči z pohledu klinické logopedie. V prvé řadě je obsah zaměřen na potřeby pracovníků, kteří se věnují dětem. Problematika vad řeči u dětí je řešena kromě lékařské a logopedické péče v mnoha dalších zařízeních, ať jsou to kojenecké ústavy, dětské domovy, předškolní zařízení, školy, nebo samozřejmě prostředí rodiny.

Jednotlivé kapitoly informují o základních pojmech a procesech souvisejících s vývojem řeči včetně hlasu, o diagnostice poruch vývoje mluvy, o symptomatologii jednotlivých diagnostických skupin, dále o léčbě, rehabilitaci i možnostech prevence vad řeči.

V textu knihy jsou uvedeny ověřené postupy klinické logopedie při nápravách poruch řeči a také četné inspirativní možnosti pro podporu zdárného psychomotorického vývoje dítěte od nejútlejšího věku. Je uveden bohatý výběr doporučených cvičení, her, zábavných pohybových aktivit, které jsou zaměřeny zejména na rozvoj mluvního, hlasového a dechového svalstva s cílem podpořit správný rozvoj řeči a působit preventivně k zamezení jejího možného narušeného vývoje.

Odborné logopedické dotazníky, uvedené v textu, slouží k lepší informovanosti o stavu psychomotorického rozvoje, mluvního projevu dítěte a jsou pomocnou dokumentací pro diagnostiku poruch řeči, jejich terapii, rehabilitaci a náležitou prevenci.

Děkuji svým kolegům a rodině za cenné připomínky i rady k předkládané publikaci. Velmi děkuji nakladatelství Grada Publishing za možnost spolupráce a vydání publikace.

1.Logopedie a její poslání

Logopedie je označení vzniklé složením dvou slov řeckého původu (logos = latinsky slovo, nauka, řeč; paideia = výchova), poprvé bylo použito v roce 1924 vídeňským lékařem Emilem Fröschelsem (1884–1972). Je názvem oboru, který se věnuje výchově k řeči, pečuje o správné používání řeči a v širším slova smyslu také o kvalitu mezilidské komunikace. Zahrnuje výzkum komunikačních funkcí, odstraňování a nápravu poruch v komunikačním projevu a prevenci, zaměřenou na rozvoj sdělovacích schopností dítěte. V tomto ohledu je logopedie svou náplní blízká foniatrii, která je ale oborem lékařským, nástavbovou specializací v rámci otorinolaryngologie.

Logopedie je součástí speciální pedagogiky a defektologie (defectus = latinsky vada, porucha, poškození), což je věda, která se zabývá zvláštnostmi osob zdravotně postižených, a to fyzicky nebo psychicky, převážně v dětském věku. Kromě logopedie sem patří tyflopedie, zaměřená na osoby zrakově postižené, psychopedie s náplní péče o duševně nemocné a obtížně vychovatelné, somatopedie, zabývající se celkově tělesně postiženými, a surdopedie, specializovaná na sluchově postižené. Obsah defektologie je jádrem speciální pedagogiky. Veškerá odvětví defektologie úzce souvisí s medicínou a zahrnují různé rehabilitační techniky.

Náplní logopedie je tedy výchova ke správné mluvě a řeči vůbec. Patří sem odstraňování, nebo alespoň zmírňování poruch mluvy, čtení, psaní, mezilidské komunikace v celé její šíři. Současně má logopedie poslání preventivní, tj. předcházet poruchám řeči a všech částí sdělovacího procesu.

1.1Logopedické vyšetření dítěte

Účelem logopedického vyšetření je:

•určit, o jakou poruchu se jedná a jaký je stupeň postižení;

•určit, zda porucha je samostatná a nesouvisí s dalším onemocněním;

•určit, zda porucha komunikace je vedlejším, nebo dominantním příznakem základního onemocnění;

•pokud možno zjistit pravděpodobnou nebo jistou příčinu;

•stanovit diagnózu, není-li už jasná z předchozí zdravotnické dokumentace;

•nastínit prognózu, alespoň pravděpodobnou.

Vhodné je také zjistit, zda a do jaké míry si dítě uvědomuje svou poruchu, respektive své postižení. Na závěr je vhodné promyslet pracovní plán léčebně-rehabilitačního postupu se zajištěním reedukace řeči.

Spolehlivé logopedické vyšetření lze provést úspěšně jen tehdy, proběhne-li podle určitého plánu. Je proto důležitá už příprava na vyšetření. Snažíme se vytvořit příjemné prostředí, navodit pocit důvěry a klidu. Předpokládá se také odpovídající a důstojné vybavení místnosti, kde se vyšetření koná. K dispozici musí být pomůcky a potřebné materiály. Je samozřejmé, že před vlastním vyšetřením se pokud možno seznámíme s anamnézou a veškerou užitečnou dokumentací pacienta. Často už tím získáme o něm dobrou představu a také můžeme volit vhodný způsob komunikace. Věci, které jsou z dokumentace jasné a nezpochybnitelné, nepotřebujeme ověřovat.

Vyšetření je nutno provést v době, kdy je dítě čilé, kdy není například unavené nebo ospalé po jídle. Proto předem zjistíme jeho biologický rytmus a dobu vyšetření vhodně zařadíme do jeho denního programu.

Předtím, než začneme s dítětem jednat, musíme znát jeho jméno, abychom ho pak během rozhovoru co nejčastěji používali. Dítě získá pocit, že se nachází v pro něj přátelském prostředí, že už leccos o něm známe a vztah k němu je užší. Způsob vyjadřování do určité míry přizpůsobíme dané situaci a samozřejmě věku dítěte.

Vlastní vyšetření začínáme vhodnou stimulací a motivací dítěte tak, aby k nám mělo důvěru a snažilo se spolupracovat. Formou příjemného rozhovoru s rodičem nebo doprovodem si nejprve ověříme anamnestická data, případně je podle potřeby doplníme. Kromě obsahové stránky sdělení sledujeme mluvní projevy s průvodními jevy (múzické faktory, gestikulaci, mimiku, vegetativní projevy, jako je červenání, pocení, zrychlený dech). Pokud to stav dětského pacienta dovoluje, využíváme k doplnění obrazu o něm jeho kreslení, malování, úměrné čtení, psaní a případně jednoduché početní úkoly.

Postupně přecházíme k vyšetření artikulačních schopností, jemné motoriky, schopnosti rytmizace, opakování melodie, případně zazpívání nějaké jednoduché písničky.

Všímáme si, jaký má dítě hlas, zda čistý, jasný, netlačený, nebo zastřený, chraptivý, tlačený, nebo slabý, dyšný.

Nedílnou součástí logopedického vyšetření je orientační vyšetření sluchu. K tomu je zapotřebí dostatečně prostorná místnost, abychom mohli na pacienta mluvit alespoň ze vzdálenosti šesti metrů. Zkoušíme opakování nebo rozumění slovům nebo větám šepotem a hlasitou mluvou. Nemůže-li pacient opakovat (afázie, artikulační potíže), zkoušíme alespoň, zda šepot a hlasitá slova slyší. Může to vyjádřit pohybem ruky, hlavy nebo jiným smluveným znamením. Rozumění řeči nám vyplyne většinou už z rozhovoru.

V průběhu celého vyšetření dítě bedlivě sledujeme, protože kromě verbálních projevů nám i jeho nonverbální projevy mohou hodně napovědět. Dialog musí být veden s rozvahou, aby malého pacienta neznepokojil a také neunavil. Menší děti ztrácí koncentraci na jedno téma, respektive na určitou činnost, asi po deseti minutách, a tedy nejpozději do uplynutí této doby je nutno náplň komunikace změnit.

Užitečné je pořídit zvukovou, případně audiovizuální nahrávku. V tomto případě je vhodné předem získat souhlas rodičů a vysvětlit jim význam nahrávky, aby neměli jakékoliv obavy. Při ověřování fatických či motorických dovedností postupujeme od nejjednodušších úkolů ke složitějším, od dobře známého k méně známému a neznámému. Nedaří-li se dítěti některý úkol nebo projev, taktně to přehlédneme a postupujeme dále.

Náš postup logopedického vyšetření, které se vždy odehrává za přítomnosti rodiče/rodičů (případně informovaného doprovodu) je následující:

•navázání kontaktu;

•sestavení osobní anamnézy;

•sestavení rodinné anamnézy;

•nynější potíže;

•dosavadní léčba (včetně trvalé medikace);

•vyšetření sluchu;

•vyšetření gnostických funkcí včetně rozumění řeči;

•vyšetření artikulace;

•vyšetření motoriky celkové a jemné;

•vyšetření laterality;

•průzkum sociálního prostředí;

•podle potřeby další speciální vyšetření (muzikalita, grafomotorika, postřeh aj.).

Po navázání kontaktu s neopominutelným úsměvem sledujeme pečlivě chování a mluvní i neverbální projevy malého pacienta a občas se na něj mile, povzbudivě podíváme. Nesmíme se příliš zabrat s hlavou skloněnou do svých poznámek. Není vhodné psát během rozhovoru do počítače a sledovat monitor.

Při rodinné a osobní anamnéze zaznamenáme dědičné choroby a dispozice, údaje prenatální, perinatální a časné postnatální, průběh vývoje řeči i celkového psychomotorického vývoje. U školáků se zajímáme o dosavadní průběh školní docházky, zájmy, dovednosti, slabosti, náklonnosti, významná pozitiva i negativa v dosavadním životě, výskyt onemocnění, vztahy s lidmi, zejména dětmi doma, v okolí, ve školce, ve škole při sportu, zájmových činnostech.

Neopomeneme zjistit, zda je dítě léčeno a jak, zda užívá medikamenty a jaká má případně dietní či jiná opatření. V logopedické praxi sice medikamentózní léčbu neurčujeme ani neměníme, je ale důležité ji dobře znát. Vynechání určitých léků, například během pobytu v zařízení nebo hospitalizace, by mohlo mít pro dítě vážné důsledky.

Při orientačním vyšetření sluchu zjišťujeme, zda je podezření na sluchovou poruchu, zda dítě bylo vyšetřeno na ORL a audiometricky, s jakým výsledkem, jaká byla lékařská doporučení. Ostatní jednotlivá vyšetření provádíme podle všeobecných logopedických zásad a v případě potřeby je uzpůsobujeme ad hoc.

Obr. 1.1 Logopedické vyšetření s využitím PC

Na závěr úvodního logopedického vyšetření poděkujeme rodiči/rodičům, respektive doprovodu, a také vhodným způsobem dítěti, povzbudíme ho do dalšího počínání a po milém rozloučení vše v klidu zaznamenáme. Po důkladném zvážení všech dat uděláme diagnostický závěr, promyslíme pravděpodobnou prognózu a způsob léčebně-rehabilitačního postupu.

Shrnutí

Význam logopedie a logopedického vyšetření je v současné době velice aktuální a tvoří základ úspěšné terapie. Komplexnost přístupu a postupné vyšetření všech složek komunikačního procesu je nesmírně důležité.

2.Dorozumívání

Příslušníci všech živočišných druhů se vzájemně určitým způsobem dorozumívají, tj. mezi sebou komunikují. Znamená to, že jeden předává informaci jinému (nebo jiným), který ji přijímá, chápe a případně na ni reaguje. Komunikace se uskutečňuje různými kanály s využitím smyslových orgánů. U vývojově vyšších druhů se pro dorozumívání využívají zejména zvukové a optické signály.

Zvukovou informaci produkuje speciální ústrojí a přijímá sluchový orgán. Ústrojí tvořící zvuk je u různých živočišných druhů různé a také zvuková informace je druhově specifická. Rovněž přijímací sluchové orgány různých živočišných druhů mají různou schopnost slyšet zvukové informace, zejména podle rozsahu kmitočtů přijímaných zvuků. Je známo, že řada druhů žijících ve vodě (delfín, velryba) i na suchu (netopýři) se orientuje a dorozumívá pomocí zvuků o vysokém kmitočtu, tzv. ultrazvuků. Naopak například sloni a také velryby registrují hluboké tóny s nízkým kmitočtem, tzv. infrazvuky. Ultrazvuky ani infrazvuky člověk neslyší.

Optické signály přijímá zrakový orgán a mohou sdělovat i velice složité informace (např. rituální tanec včel nebo složité předehry k páření některých ptačích druhů). Opticky jsou zaznamenávány i další doprovodné informace, které jsou vysílány současně se zvukovými signály. Patří sem mimika, gestikulace, postoj, pohyb těla, pohyby končetin apod. Tyto mohou výrazně zvukovou informaci doplnit, zdůraznit nebo i oslabit. U zvířat je to například cenění zubů, bušení na hruď, dupání, výhružné postoje, ježení chlupů a mnoho dalších signálů, které registruje zrak. Tyto signály se ve značné míře mohou uplatňovat i v lidské komunikaci. Navíc určitou informační hodnotu má také úprava vzezření, zejména obličeje a vlasové části hlavy, oblečení, dekorativní doplňky atd.

Nicméně i další smyslové orgány mohou hrát v komunikaci některých druhů významnou roli. Čichové vjemy jsou vyvolávány například chemickými stopami, které mají informační obsah nejen pro příslušníky vlastního druhu, ale i pro další jedince (mravenci, mnozí savci, někteří savčí predátoři). Chemické stopy mají vždy informační obsah, který může být čistě orientační, jindy lákavý nebo také výhružný. Čichový orgán umožňuje někdy získat informace i z velké vzdálenosti (např. pach hárající feny, feromony hmyzích samiček). I když člověk využívá ke komunikaci čichových vjemů jen málo, přece jen například používání voňavek je také určitým komunikačním signálem. Chuťové vjemy obsahují u některých druhů také významné informace, které provokují reakci příjemce.

Rovněž vjemy hmatové (např. doteky různými částmi těla, hlazení, laskání, objímání) jsou formy komunikace, někdy velice významné.

Z výše uvedeného je patrné, že všechny smysly vyšších živočichů mají nebo mohou mít dorozumívací funkci.

2.1Dorozumívání u lidí, řeč

Nejdokonalejší biologickou formou předávání a přijímání informací je řeč, která je specifická lidská schopnost. Zahrnuje soustavu složitých znaků, kterými si lidé sdělují své myšlenky, přání, pocity, radost, souhlas, smutek, hněv, odmítnutí, hrozbu. K tomu má řeč k dispozici sdělovací prostředky, mezi které patří mluvení, neboli mluva, písmo, posunky, mimika, neartikulované hlasové projevy. Přijímání informací se děje pomocí smyslového vnímání, především pomocí sluchu a zraku.

Řeč používaná určitým národem (etnikem) se označuje jako jazyk. Řeč jako dorozumívací forma je buď mluvená, neboli mluva, která je složitou zvukovou informací a je projevem jazyka. Je-li řečová informace vyjádřena graficky, jde o různé formy písma. Pokud sdělování informací je omezeno pouze na gestikulaci, mimiku, pohyby a různé posunky, mluvíme o řeči posunkové. Tu s úspěchem využívají k dorozumívání zejména osoby neslyšící.

Nesporný význam v dorozumívání lidí má i hudba, která je podobně jako mluva systémem zvuků s určitým členěním a rytmickým uspořádáním. Kromě informačního obsahu má i estetické působení. Součástí hudby bývá také zpěv.

Obecně lze říct, že řeč umožňuje lidem pomocí zvukových, grafických nebo gestikulačních signálů si vzájemně sdělovat a přijímat informace s určitým srozumitelným obsahem.

2.1.1 Mluva, hlas

Nejběžnější a také nejčastější způsob mezilidské komunikace je mluva. Mluva či mluvení nebo také promluva předpokládá nejméně jednu osobu, která informaci sděluje, tj. mluví, a zpravidla i osobu, která informaci přijímá, tj. mluvení poslouchá. Samomluva, tedy hovor k sobě nebo pro sebe, není projevem skutečné komunikace. Mluvu lze samozřejmě jako všechny zvuky registrovat rovněž technickými prostředky a vhodně uchovávat (např. CD, DVD). Osoba aktivní, tj. mluvící, vytváří informační zvuky pomocí svých mluvidel a výdechového proudu vzduchu z plic. Výjimečně se tvoří řečové zvuky také proudem vzduchu vdechovaného. Mluva je po zvukové stránce řada po sobě následujících složitých tónů a šumů, tvořených hlasovým ústrojím a mluvidly. Tento složitý zvukový komplex vzniká rozkmitáním vzduchu v prostoru nad hrtanem, v hltanu, v dutině ústní a částečně také v nosu. Generátorem zvukových kmitů je pružné zúžení v průběhu dýchaného vzduchu. Tlakem výdechového (výjimečně vdechového) proudu vzduchu se rozkmitají okraje zúžené části a tyto kmity se přenáší na okolitý vzduch a dále do okolí, kde mohou být jako zvuk slyšeny.

Mluva je buď zvučná, nebo šeptaná. Nezbytnou součástí zvučné (hlasité) mluvy je hlas. Ten vzniká v hrtanu rozkmitáním hlasivek. Šeptaná mluva (šepot) není doprovázená hlasem a zvuky se tvoří třením dechového proudu vzduchu o okraje v úžinách (například mezi jazykem a patrem, mezi jazykem a zuby, mezi zuby, mezi zuby a rty). Běžná mluva je zvučná, tj. její součástí je hlas. Nicméně i v průběhu mluvy je hlas kratince přerušován při vyslovování tzv. neznělých (nezvučných) souhlásek.

Základní stavební složkou mluvené řeči je hláska. Hlásky se dělí na samohlásky a souhlásky. Jsou charakterizovány svou typickou zvukovou podobou, která se utváří různým postavením mluvidel a změnou nadhrtanových prostorů. Z hlásek jsou složena slova, ze slov věty. V hovorové řeči vyslovíme průměrně pět slabik za sekundu.

Impulz k mluvě vychází z mozku, kde je zafixován artikulační plán určité hlásky, určitého slova nebo i věty. Součástí tohoto artikulačního plánu je dýchání (respirace), tvorba hlasu (fonace) a přesné postavení mluvidel. Postavení mluvidel se v průběhu artikulace (tvorba hlásek, vyslovování) dynamicky mění.

Mluvená řeč zahrnuje nejen řadu po sobě následujících artikulovaných částí, ale je také doprovázena tzv. múzickými faktory řeči. Jsou to zvukové odchylky a modifikace mluvy, které mohou mít doplňkový informační obsah. Vyjadřují citový náboj mluvící osoby, jako radost, jistotu, klid, nezájem, smutek, hněv, rozčilení aj. Mezi tyto faktory patří melodie, rytmus, nasazení, důraz, intenzita, dynamika mluvy.

Z jazykovědného hlediska lze v mluvě mj. rozlišovat dvě složky, respektive úrovně: segmentální a suprasegmentální. Do segmentální části se řadí jednotlivé artikulované složky (hlásky, slabiky, slova, věty), do suprasegmentální ony múzické faktory. Mluva je zpravidla více méně doprovázena mimojazykovými (extralinguálními) projevy. Patří k nim mimika, gestikulace, pohyby hlavy, končetin, změny postoje, tleskání, dupání, vyskakování aj. Pro rozumění mluvené řeči má suprasegmentální složka a také složka extralinguální značný význam. Někdy může mít větší informační obsah než část segmentální. Například kojenec už v období kolem osmého až devátého měsíce dovede rozlišit suprasegmentální složky matčiny mluvy a podle melodie, důrazu, intenzity, výšky, tempa mluvy a také podle její mimiky, gestikulace pozná, zda ho matka kárá, chválí nebo si s ním hraje. Přitom samozřejmě mluvenému slovu nerozumí.

2.1.2 Mluvidla, tvorba hlásek

Mluvidla jsou orgány nebo jejich části, které se podílí na tvorbě mluvy. Tvorba mluvy neboli artikulace se odehrává v dokonalé souhře dechového svalstva, svalstva hrtanu, hltanu, měkkého patra, jazyka, rtů, za účasti svalstva mimického, žvýkacího a polykacího. Nezbytnou součástí správné tvorby hlásek jsou zuby a tvrdé patro.

Samohlásky (vokály) se tvoří tak, že zvuk, vytvořený v hrtanu kmitáním hlasivek, získává typickou zvukovou podobu tím, že se mění tvar a objem nadhrtanového prostoru (tzv. násadní vzduchové trubice). Podle různého postavení mluvidel vznikají typické zvuky, které rozeznáváme, například jako a, e, i, o, u. Největší objem nadhrtanového prostoru je při vyslovení a, nejmenší při artikulaci i.

Souhlásky (konsonanty) se tvoří na různých místech v rozmezí od rtů až k hrtanu. Tato místa se označují jako artikulační okrsky. Na jednotlivých okrscích se tvoří samohlásky takto:

•mezi rty: b, p, m;

•mezi rty a zuby: f, v;

•mezi špičkou jazyka a zuby: s, c, z, š, č, ž, t, d, n (ve slovenštině ještě dz a dž);

•mezi jazykem a patrem: l, ď, ť, ň, r, ř;

•na patře: g, k, ch;

•v hrtanu: h.

Podle toho, zda jsou souhlásky doprovázeny hlasem, se dělí na znělé a neznělé. Znělé jsou spojeny s hlasem, neznělé nikoliv. Jako párové se označují dvojice souhlásek, které se artikulují stejně, ale jedna je znělá, druhá neznělá. Jsou to: s–z, c–dz, š–ž, t–d, ť–ď, p–b, f–v, k–g. Podle mechanismu vzniku se rozlišují souhlásky výbušné (explozivy), třecí (frikativy), kmitavé (vibranty), nosovky (nazály).

2.2Jazyk vyjádřený graficky, písmo

Znalost písma umožňuje sdělovat a přijímat informace pomocí grafických symbolů. Písmo je samozřejmě obsahově chudší než mluva, protože není doprovázeno suprasegmentální a extralinguální složkou. Písmo zaznamenává jazyk vizuálně a je historicky podstatně mladší projev dorozumívání než mluva. Nejstarší nálezy písemného projevu jsou datovány do pátého tisíciletí př. n. l. Různé civilizace vytvořily různé formy písma: obrázkové, klínové, ideografické (používá symboly, hieroglyfy), logografické (jeden znak znamená jedno slovo), slabičné (sylabické), alfabetické (abecední). Je zajímavé, že Inkové vzdor své vyspělé civilizaci písmo neznali.

Nejrozšířenějším typem písma v současnosti je písmo hláskové (abecední). Sem patří také například Morseova abeceda, dříve hodně používaná zejména v telegrafii.

Těsnopis (stenografie) je zjednodušené písmo umožňující rychlý a úsporný zápis informací. Používá zjednodušené znaky, zkracování slov využívá i princip hieroglyfů.

Do jisté míry patří k písmu i grafický záznam hudby, respektive melodie, tedy notový zápis, který se zaznamenává do notové osnovy.

Poruchy čtení (dyslexie) a psaní (dysgrafie) poměrně často doprovází některé vážnější vady řeči, ale mohou se vyskytnout i samostatně. Někdy jsou spojeny s poruchou počítání (dyskalkulií).

2.3Dorozumívání posunky, znakový jazyk

Znakový jazyk (dříve označovaný také jako posunčina nebo posunková řeč) je přirozený komunikační systém, který používá specifické viditelné pohybové prostředky, jako je postavení a pohyby prstů, rukou, úst, gestikulace, mimika, pozice hlavy a horní části trupu. Znakové jazyky vznikaly, vznikají a vyvíjí se zejména v komunitách neslyšících. Znakový jazyk je právoplatným a přirozeným jazykem. Má svou vlastní gramatiku, slovní zásobu a paralingvistické jevy – tak jako v mluveném jazyce rozeznáváme intonaci a barvy hlasu, můžeme obdobné postupy nalézt i v jazyce znakovém.

Znakový jazyk používají kromě neslyšících také jejich rodinní příslušníci a tlumočníci. Podobně jako u mluvených jazyků se znakové jazyky liší podle etnických oblastí.

Znakový jazyk není mezinárodní. Dokonce není ani zcela stejný na Moravě a v Čechách (ostatně tak jako čeština). Pro mnoho milovníků cizích jazyků je jazyk neslyšících výzvou. Znakový jazyk je totiž pohybový. Vyžaduje celého člověka, sebevědomí, hrdost, bezprostřednost. A navíc i prostorovou představivost, herecké nadání a myšlení v obrazech. Pokud tohle všechno nemáte, znakový jazyk pro vás může být problém.

Komunikace znakovým jazykem je pro neslyšící (sluchově postižené) osoby z různých etnických skupin snadnější než pro osoby slyšící, které mluví každá svým jazykem. Znakový jazyk usnadňuje tudíž lepší komunikaci neslyšících v mezinárodním měřítku.

Znakový jazyk má určitý význam i pro klinickou logopedii, protože ho lze někdy využít při reedukaci fatických poruch řeči.

2.4Hlas

Hlas je zvuk produkovaný hlasovým ústrojím. U člověka se tvoří rozkmitáním hlasivek v hrtanu, čímž dojde k následnému rozkmitání vzduchu v prostoru nad hlasivkami, tj. v horní části hrtanu, v hltanu, v dutině ústní a částečně i v dutinách nosních. Charakteristický zvuk hlasu se označuje jako barva hlasu a je individuálně tak odlišný a stálý, že jej lze použít k identifikaci osob. Hovorový hlas je součástí běžné mluvy. Zpěvní hlas se používá při zpěvu. Zpěv je melodicky modulovaný hlas s estetickým účinkem. V lidské společnosti je to asi nejstarší forma ryze osobního hudebního projevu. Rozsah zpěvního hlasu je u jednotlivých osob včetně dětí různý. Schopnost zpívat a také rozlišovat správně melodii je také individuálně odlišná.

2.4.1 Vývoj dětského hlasu

Prvním hlasovým projevem novorozence je křik, který je také první známkou života. Výška hlasu se nachází kolem frekvence 440 Hz (tj. 440 kmitů za sekundu), což je v notové stupnici jednočárkované „a“, označuje se také jako „komorní a“. Pláč nebo křik novorozence připomíná většinou přechod mezi samohláskami o – e, a – e nebo o – a – e. Hlasový projev není odlišný podle pohlaví. Postupně lze v hlasovém projevu kojence rozeznat jeho pocity. Spokojenost vyjadřuje hlasem jemným (měkkým), nespokojenost, nelibost hlasem silným (tvrdým). Kmitočtový rozsah hlasu se s vývinem dítěte zvětšuje, zvuková skladba (barva hlasu) se mění, hlas postupně sílí. Ve třech letech je kmitočtový rozsah dětského hlasu v rozmezí kvarty, v šesti v rozsahu kvinty a v devíti letech jedné oktávy. Asi do třinácti let věku nejsou v hlasovém rozsahu výraznější rozdíly mezi děvčaty a chlapci. Před pubertou je hlas hochů poněkud mohutnější.

V období puberty vlivem pohlavních hormonů dochází k poměrně rychlému zvětšení hrtanu, a to především u chlapců. Jinošský hrtan narůstá asi na dvojnásobek a úhel štítné chrupavky se stává ostřejší a vpředu na krku zřetelně prominuje (tzv. Adamovo jablko). Hlasivky se prodlouží asi o 10 mm. Anatomické změny hrtanu způsobují výraznou změnu hlasu, tzv. mutaci. Hlas jinochů se stane zhruba o oktávu hlubším (nižším). Období mutace trvá zhruba tři měsíce až půl roku. Změna hlasu u hochů nastává mezi třináctým až patnáctým rokem, u dívek nejméně o rok dříve. Definitivní rozsah, barva i sytost hlasu se vyvíjí ještě několik měsíců i let.

Občas se u jinochů přes normální zvětšení hrtanu nadále udržuje původní dětský (vysoký) hlas, který může výjimečně přetrvávat i v dospělosti. Označuje se jako hlas fistulkový. Foniatr nebo zkušený klinický logoped dovede poměrně rychle tuto poruchu odstranit a hlas normalizovat.

U děvčat je změna hlasu v pubertě malá a někdy téměř nepozorovatelná. V průměru klesne střední poloha dívčího hlasu asi o tercii. Hlas v průběhu puberty může být lehce zastřený a není vhodné ho přetěžovat.

Pro správnou mluvu je nutný zdravý hlas. Při hlasových poruchách sice nedochází k zásadnímu zhoršení srozumitelnosti mluvy, zvukově je však narušena a poslech mluvy se zastřeným, chraptivým nebo jinak nápadně změněným hlasem je nepříjemný, někdy značně.

Shrnutí

Pro logopedickou úspěšnost je nutná znalost lidského hlasu – jeho vývoj, případně jeho poruchy. I přesto, že terapie a léčba jsou většinou foniatrickou záležitostí, v poslední době se zájem o terapii hlasových poruch dostává i do logopedické problematiky. K terapii hlasových poruch je potřeba speciálního vzdělávání a kurzu.

3.Vývoj řeči

U každého zdravého lidského jedince se řeč vyvíjí hned po narození a plynule její vývoj pokračuje až do dospělosti. Tento individuální vývoj označujeme jako ontogenetický (z řeckého ontos = bytost, jedinec; genesis = původ). Ontogeneze začíná splynutím vajíčka se spermií, pokračuje nitroděložním vývojem plodu, narozením a dalším rozvojem lidského individua do dospělosti, průběhem dospělého života, obdobím stáří až do smrti.

Bez dlouhodobého vývoje lidského druhu by se ale řeč jedince nevyvíjela. Asi pět milionů let uplynulo od doby, kdy se ze společných předků člověka a dnešních lidoopů vyvinul druh Homo sapiens sapiens, tj. nynější člověk. V průběhu tohoto vývoje se měnila nejen jeho anatomie, fyziologie, velikost mozku, způsob pohybů, chůze na dvou končetinách, uvolnění horních končetin, ale docházelo i k postupnému užívání a rozvoji hlasových, později primitivních řečových signálů. Tento komplexní vývoj se označuje jako fylogeneze (z řeckého phylon = kmen), a ta zahrnuje také fylogenetický vývoj řeči.

3.1Fylogenetický vývoj řeči

Vývoj živočišných druhů v dlouhodobém historickém sledu se označuje jako fylogeneze. Přitom pozvolným nárůstem anatomických a funkčních změn dochází ke vzniku nových druhů a poddruhů. Během vývojového procesu některé dovednosti slábnou nebo zanikají, jiné se rozvíjí, sílí a také se objevují vlastnosti a dovednosti nové.

Fylogeneze lidské řeči znamená její vývoj od prvopočátků až dodnes. Není ale jasné, odkdy lze mluvit o počátcích lidské řeči. Je to také problém u lidského kojence, protože první hlasový projev může a nemusí znamenat počátek mluvy. Zatímco komunikační schopnosti dospělého člověka nesrovnatelně převyšují všechny živočišné druhy, je na tom lidský kojenec ve srovnání s mnoha živočišnými druhy ve svých komunikačních schopnostech podstatně hůře.

Schopnost postnatálního vývoje řeči je dítěti vrozena obecně, dítě se může dokonale naučit jako mateřský jazyk kterýkoliv z asi pěti tisíc jazyků existujících na zeměkouli.

O fylogenetickém vývoji řeči neexistují žádné spolehlivé údaje, a proto jsou dosavadní znalosti, konstruované na základě nálezů paleoantropologů, archeologů a srovnávacích anatomů, spíše na úrovni logických domněnek a dedukovaných předpokladů.

Podle některých extrémních názorů lze za prapočátky lidské mluvy považovat zvuky zvířat, které se vyskytovaly už před 25 miliony let. Podle mínění většiny badatelů lze počátek vývoje lidské řeči datovat do doby před 25 miliony let. V té době žil rod hominidů, zvaný Australopithecus, který jako první z našich předků chodil vzpřímeně, což je jeden ze základních předpokladů rozvoje řeči. Kdy ale zvuk tvořený hlasovým orgánem zvířete lze považovat za prazvuk hlásky či za prahlásku, zůstává nejasné.

V posledních desetiletích získala paleoantropologie úžasné poznatky, které do značné míry umožňují rekonstrukci lidské evoluce. Na základě nálezů kostí lze určit nejen anatomické rysy našich předků, ale díky moderním metodám měření radioaktivních látek v nalezených kostech lze poměrně přesně určit také jejich stáří. Je doloženo, že rod Australopithecus se dále vyvíjel v průběhu tří milionů let (A. afarensis, africanus, bosei, robustus) a asi před 2,2 milionu let se objevil druh Homo habilis, ze kterého se vyvinul Homo erectus, z něj pak archaický Homo sapiens, následovaný druhem Homo neanderthalensis a z něj (nebo paralelně s ním) asi před 150 tisíci let druh Homo sapiens sapiens.

Ve vývoji člověka a tedy i jeho komunikačních schopností sehrály podstatný význam některé skutečnosti. Kromě vzpřímené chůze před 5 miliony let to bylo používání prvních kamenných nástrojů (2,6 milionu let), používání ohně (700 000 let), pohřbívání zemřelých (100 000 let), umělecké výtvarné projevy, jako plastiky a jeskynní malby (30 000 let), zemědělství (10 000 let).

Dosavadní nálezy a jejich interpretace odborníky nasvědčují, že pro vlastní vývoj řeči našich předchůdců měly základní důležitost dva předpoklady: změny v anatomickém utváření hlasového a mluvního ústrojí a rozvoj mozkových struktur. Poté, co se naši dávní předkové naučili chodit vzpřímeně, mohli se ve vysoké trávě lépe orientovat a při běhu měli horní končetiny volné. Navíc mohli používat ruce k různým činnostem.

Vzpřímené držení těla výrazně ovlivnilo tělesnou statiku a způsobilo odlišný růst některých orgánů a částí těla. Jiné formování hlavy mělo za následek změnu dutiny ústní, jazyka, hltanu a posun hrtanu směrem dolů. Tyto změny v horní části dýchacích a polykacích cest vytvořily příznivé předpoklady pro tvorbu hlásek.

Již u Homo erectus došlo k významnému posunu hrtanu níže a tento posun je ještě výraznější u následujícího archaického Homo sapiens. To znamená, že už před 300 000 – 400 000 lety byly prostory nad hrtanem utvářeny podobně jako u dnešního člověka.

Druhým a zřejmě rozhodujícím předpokladem pro vývoj řeči byl nárůst mozku se současným rozvojem jeho řídicích funkcí.

Mozek australopitéků vážil kolem 500 g, u Homo habilis 650 g, u Homo erectus kolem 1 000 g a u Homo sapiens sapiens dosáhl váhy kolem 1 500 g. Ovšem nejen váhový přírůstek byl určujícím faktorem všestranného rozvoje schopností člověka.

3.1.1 Brocovo a Wernickeovo centrum řeči

Velice důležitá byla diferenciace mozkových hemisfér s kvalitativními odlišnostmi, vývoj kůry mozkové, její zprohýbání a vývin nových, pro řeč nepostradatelných center. V tzv. Brocově centru se nachází sídlo expresivní složky řeči (mluvy), ve Wernickově centru je sídlo složky receptivní (rozumění).

3.1.2 Vývoj dominantních hemisfér

S rozvojem řeči souvisí i vývin dominantní hemisféry. Už u australopitéka byly nalezeny první náznaky pravorukosti, u pozdějších hominidů (Homo habilis, Homo erectus a Homo sapiens) jsou tyto známky asymetrického uspořádání mozkových hemisfér ještě výraznější. U zvířat a také u subhumánních primátů pravorukost a asymetrické funkční uspořádání mozkových polokoulí pozorovány nebyly.

Kromě anatomických změn hlasového traktu, mluvidel a rozvoje mozku se ve fylogenezi lidské řeči uplatňuje zřejmě i genetická výbava. Bylo zjištěno, že určitá oblast chromozomu 7 má zřetelnou souvislost se schopností dítěte zvládnout řeč. Při poruše tohoto genu je vývoj řeči narušen. Porucha je dědičná.

3.2Ontogenetický vývoj řeči

Vícejazyčná výchova

3.2.1 Přehled vývoje dětské řeči od narození do čtyř let věku

Řeč a jazyk

Motorické dovednosti

4–6 měsíců

Přehled vývoje orální motoriky a aktivit souvisejících s krmením dítěte

3.2.2 Předpoklady normálního vývoje řeči

3.2.3 Možnost stimulace vývoje řeči

Cílené aktivity pro rozvoj dětských mluvidel