Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hans-Dieter Otto

Šokující vítězství
Nejpřekvapivější zvraty v dějinách válek

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4819. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Přeložil Vladimír Pilát

Sazba Q point
Ilustrace na obálce © Jan Syka
Počet stran 176
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© 2010 Schwabenverlag AG, Jan Thorbecke Verlag, Ostfildern
Czech language edition © Grada Publishing, a.s., 2012

Kniha byla přeložena z originálu Verblüffende Siege. Die größten Überraschungscoups der Weltgeschichte, vydaného nakladatelstvím Jan Thorbecke, Německo.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

ISBN 978–80-247-4035-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7136-6 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-7137-3 ve formátu EPUB

Thomasovi

„Válka je tu jenom kvůli míru.“

Aristoteles, „Politika“, VII, 14

DAVID PROTI GOLIÁŠOVI – PŘEDMLUVA

Znovu vypukla válka mezi Izraelem a Filištíny. Tento kulturně vysoce rozvinutý národ žil od roku 1200 př. n. l. na jihozápadním pobřeží Palestiny. Nyní se rozhodl s konečnou platností porazit a vyhnat sousední Izraelity. Obě vojska, oddělená od sebe navzájem pouze údolím, stanula proti sobě u Efesu-Dammimu a chystala se k boji. Všichni čekali na zahájení rozhodující bitvy. Vtom vystoupil ze šiku Filištínů muž obrovské postavy. Pocházel z Gát a byl znám pod jménem Goliáš. Bible v sedmnácté kapitole 1. Samuelovy knihy praví, že dosahoval výšky šesti loket a dlani. To odpovídá jen stěží představitelné výšce bezmála tří metrů. Chráněn silným šupinatým pancířem, vykročil sám proti Izraelitům a svým bronzovým mečem výhrůžně tloukl o štít. Vysmíval se Židům a a vyzýval některého z nich k boji muže proti muži. Nikdo se však k tomu neměl. „Hohohó! Cožpak už nemáte v Izraeli žádné muže? Tak si tedy nějaké vypůjčte od spojenců!“, poškleboval se jim Goliáš. Tato potupná scéna se opakovala po řadu dní. Goliáš navrhoval, že si to klidně rozdá se dvěma či dokonce i třemi Izraelity najednou. Kdo nad ním zvítězí, zvítězí i v celé rozhodující bitvě.

Židé, rozmístění na protější straně údolí, museli naslouchat jeho posměškům. Mezi nimi byl i pasáček ovcí David. Otec Izai ho poslal do vojenského tábora s chlebem, sýrem a vínem pro dva starší bratry. „Nebo kdo jest Filištínský neobřezaný ten, že pohanění uvodí na vojsko Boha živého?“, tázal se David rozhněvaně. Jeho bratři ho poslali zpátky domů se slovy, že tohle není nic pro chlapce. David je však neposlechl, nýbrž vydal se ke králi Saulovi s prosbou, aby směl bojovat za Izrael proti Goliášovi. Saul se usmál a potřásl hlavou. David však naléhal tak dlouho a neodbytně, až Saul konečně povolil a zapůjčil mu dokonce svou vlastní zbroj. Ta však byla pro Davida příliš těžká. Odložil ji proto, vzal do ruky svou hůl a prak a do pastýřské mošny vložil pět oblázků. Pak před zraky tisíců Izraelitů odvážně vykročil dolů do údolí, vstříc Goliášovi. „Copak tu chceš, chlapečku?“, posmíval se mu obr. Když začal znovu tupit židovského Boha, zvolal mu David v ústrety: „Ty jdeš ke mně s mečem a s kopím a s pavézou, ale já k tobě jdu ve jménu Hospodina zástupů, Boha vojsk izraelských, kterémuž jsi ty utrhal.“ (1 Sam, 17, 45) Goliáš se naň vrhl se vzteklým řevem a pozdviženým mečem. David vložil do praku kámen a vší silou zbraň natáhl. Oblázek zasáhl Goliáše pod přílbicí přímo do oka. Obr se ještě okamžik udržel na nohou, ale vzápětí padl jak široký tak dlouhý přímo na obličej. David hbitě přiskočil, uchopil Goliášův meč a setnul protivníkovi hlavu. Uchopil ji a vhodil do šiku Filištínů. Krátkou chvíli ohromeného ticha vzápětí vystřídal divoký řev a Filištíni se dali na útěk. Izraelité je pronásledovali až k branám Akaron a mnoho jich pobili. Bitva byla vyhrána.

Tak praví každopádně legenda, neboť žádnému z vědců či archeologů se dosud nepodařilo prokázat, že Goliáš skutečně žil. Lze to sice pokládat za možné, protože se o obrech zmiňují mnohé antické prameny, avšak důkaz o Goliášově existenci stále chybí a patrně se ho také nikdy nepodaří opatřit. Zápas Davida s tímto obrem však přesto zůstává v našem povědomí živý dodnes. Bývá s oblibou používán pro srovnání v případech, kdy zdánlivě slabší strana, která má teoreticky vzato sotva nějakou naději na úspěch, svede vítězný boj s mnohem silnějším protivníkem. Překvapivě se prosadivšímu outsiderovi také obvykle patřívají naše sympatie – ať již ve sportu i mnoha jiných oborech každodenní lidské činnosti, nebo ve válce či v bitvě. Když nápaditost, odvaha a válečná lest přispějí k porážce silnějšího, nečekané i nepravděpodobné se stane skutečností. „Udatný krejčík“ z pohádek bratří Grimmů triumfuje nad obrem a davy jásají.

O podobných překvapivých vítězstvích, zaznamenaných v historii vojenství, vypráví tato kniha. Válečné konflikty s šokujícími výsledky i bitvy, ve kterých proti všem předpokladům uspěl outsider, se jako červená nit táhnou celými vojenskými dějinami lidstva. Docházelo k nim ve starověku – mnoho staletí před naším letopočtem – i za druhé světové války a v poválečném období až po dnešek. Stejně jako se v době antiky Peršanům vedeným králi Xerxem a Dáreiem ani přes mnohonásobnou převahu ve výzbroji, materiálu i živé síle nepodařilo zvítězit nad Řeky, nedokázali v roce 1954 Francouzi ani v průběhu 60.  let Američané dovést k rozhodnutí válku ve Vietnamu. Také skvěle vyzbrojená sovětská armáda nebyla v dekádě mezi lety 1979–1989 schopna zvítězit v krvavém afghánském konfliktu. Co bylo příčinou zmíněných neúspěchů? Z jakých důvodů docházelo během posledních 2500 let opakovaně k případům, kdy zdánlivě mnohem slabší strana dokázala zvítězit nad mocensky i početně daleko silnějším protivníkem?

Odpověď na tuto otázku je stejně překvapivá, jako prostá. O vítězi rozhoduje lepší strategie. V konečném důsledku má často větší význam než moc a síla. Americký politolog Ivan Arreguin-Toft, zapojený do mezinárodního výzkumného bezpečnostního programu v rámci „John F. Kennedy School of Government“ na Harvardu, je zároveň zkušeným veteránem, který předtím dlouhá léta sloužil v jednotce US Army, dislokované v západoněmeckém Augsburgu. V roce 2005 dospěl na základě výzkumů a statistických srovnání všech konfliktů, které se za posledních 200 let odehrály mezi slabým a silným protivníkem, k závěru, že počtem obyvatel i bojovou silou zhruba desetkrát silnější strana si zachovala převahu v 71,5 % případů. Uvedený poměr se však okamžitě změnil, pokud si outsider uvědomil svou slabost a zvolil – stejně jako David – situaci odpovídající nekonvenční, překvapivou strategii. Jeho vyhlídky na vítězství se ihned podstatně zlepšily. Když Arreguin-Toft provedl novou analýzu získaných dat s uplatněním zmíněného hlediska, shledal, že v těchto případech naděje outsidera na úspěch stouply z původních 28,5 % na 63,6 %. To je skutečně překvapivý výsledek, opravňující k následujícímu výroku: Pokud se slabší ze stran rozhodne, že nebude vést boj podle „Goliášových“ metod a pravidel, může proti veškerému očekávání zvítězit ve dvou ze tří konfliktů!

Díky tomuto poznání je pochopitelné, že se ve vojenských dějinách setkáváme poměrně často s případy, kdy si zdánlivě mnohem slabší protivník odnesl z bitvy překvapivé vítězství. Jejich výběr v této knize je proto velmi subjektivní a zahrnuje jak slavné, tak i méně známé bitvy. Jsou zmíněny také případy, kdy byla jedna z bojujících stran pevně přesvědčena, že má již vítězství „v kapse“, konečný úspěch jí však v důsledku chybných strategických nebo taktických rozhodnutí v posledním okamžiku doslova proklouzl mezi prsty. Skutečný výsledek bitvy pak hraničil téměř se zázrakem. V bitvě u Marny v září roku 1914 Francouzům tímto způsobem vítězství doslova spadlo do klína. V květnu 1940 se Britům sevřeným německými armádami na pobřeží Lamanšského průlivu podařilo s pomocí improvizované flotily lodí, tvořené zčásti rybářskými čluny, překvapivě uniknout za Kanál. Protože Hitler otálel s rychlou likvidací „stahující se smyčky“ pozemními vojsky a Göringova Luftwaffe nedokázala uskupení protivníka natlačené na naloďovacích plážích zničit, podařilo se spojeneckému velení do 3. června, kdy byly německé tanky vzdáleny již jen dva kilometry od pobřeží, evakuovat do Británie 338 000 mužů, z toho 110 000 Francouzů. Britové spatřují v Dunkerque jeden ze svých největších triumfů. Z porážky se nakonec stalo vítězství, protože zachránění vojáci se o čtyři roky později v rámci vylodění v Normandii vrátili zpátky na kontinent.

Příčin překvapivého vítězství tedy může být celá řada. Pruský generál Carl von Clausewitz věnoval ve své slavné knize „O válce“, zpracované v letech 1832–1834, celou jednu kapitolu roli momentu překvapení v bitvě. Napsal, že moment překvapení je prostředkem k dosažení převahy. Pokud se ho podaří velkou měrou dosáhnout – například nečekaným učleněním sestavy vojsk v útoku či obraně – vyvolá to zmatek v řadách protivníka a podlomí jeho vůli k odporu. Podle von Clausewitze je základ k dosažení momentu překvapení třeba spatřovat především v působení dvou taktických faktorů – utajení a rychlosti. Moment překvapení však existuje také „na vyšším stupni strategie“. Jako příklad „naprosto neočekávané války“ zmiňuje von Clausewitz vpád Fridricha Velikého do Slezska v zimě roku 1740. Tím začal vleklý konflikt s materiálově i početně silnějším protivníkem – Rakouskem. Solidně realizovaná strategická překvapení většinou vyústila v oslnivá vítězství nad silnějším protivníkem nebo dokonce celou nepřátelskou koalicí. Několika takovými velkolepými vítězstvími se budeme zabývat v následujících kapitolách.

V dějinách válek se rovněž prokázal postulát: Čím slabší jsou síly, kterými disponuje strategické velení, tím více spoléhá na válečnou lest jako nástroj k získání vítězství. Válečná lest je jedním z nejstarších bojových prostředků. Von Clausewitz říká: Jestliže se slabému a malému nabízí válečná lest jako poslední prostředek, s jehož pomocí lze hledat spásu v odvážném a zoufalém úderu, pak se lest staví po bok statečnosti, což může vyústit v dosažení obrovských úspěchů. Pomysleme jen na Odyssea a dřevěného „trójského koně“, zdánlivý dar, který byl i s řeckými bojovníky, ukrytými uvnitř, dovlečen do dlouhá léta marně obléhaného města. Zdařilá válečná lest vedla překvapivě k tomu, že z mocné Tróje zbyla již příštího dne pouhá hromada dýmajících trosek. Také Varus, římský místodržící v Germánii, doplatil na lest, kterou proti němu použil kníže Cherusků Arminius. Patrně kdesi u Kalkriese ve Wiehengebirge poblíž Teutoburského lesa vlákal do pasti tři římské legie. David zase jednou zvítězil nad Goliášem. Roku 9 n. l. spojené germánské kmeny zničily Římany v krvavé řeži, jež rozbila mýtus o neporazitelnosti legií. Překvapivé a totální vítězství vedlo k osvobození Germánie a zabránilo tomu, aby zůstala jako Galie v římských rukou.

Zvláštním druhem překvapivých vojenských akcí jsou přepadové operace, které připraví nebo zajistí úspěšný výsledek bitvy dobytím hradu, pevnosti či dokonce celého města. Když chtěl francouzský král Filip August dobýt zpět anglické državy na kontinentu, ležící severně od Loiry, zahájil v pozdním létě roku 1203 obléhání nejdůležitější pevnosti – normandského hradu Gaillard, který tehdy platil za nedobytný. Přestože měl k dispozici dalekonosné katapulty a vysoké obléhací věže, nepodařilo se jeho vojákům proniknout do vnitřního nádvoří. Poté, co na jaře 1204 ztroskotal i poslední pokus o útok, rozhodli se Francouzi ukončit obléhání a odtáhnout. Tehdy však jeden všímavý důstojník objevil v hradním příkopu ústí vývodu z latríny, který vedl až na centrální nádvoří. Vsoukal se dovnitř a lezl vpřed, následován svými vojáky. Obránci hradu byli zcela zaskočeni a okamžitě kapitulovali. Po pádu hradu Gaillard ztratili Angličané celou Normandii.

Za druhé světové války platil za nedobytný také belgický fort Eben Emael, tvořící severní pilíř pevnosti Lutychu. Hluboko v podzemí tu byl vybudován systém navzájem spojených bunkrů, jež spolu s dělostřeleckými kasematami, pancéřovými otočnými dělovými věžemi, četnými zákopy a sedm metrů vysokými zdmi, hájenými posádkou v síle kolem 1000 mužů, představovaly tak mohutnou tvrz, že se zdálo zhola nemožné se k ní jen přiblížit, nemluvě vůbec o jejím dobytí. Díky překvapivé a smělé operaci, jedné z nejodvážnějších v moderních dějinách vojenství, se však speciálně pro tento účel vycvičené jednotce německých parašutistů 10. května 1940 podařilo provést kluzákový výsadek přímo na povrchu tvrze a v boji zblízka vyřadit jednotlivé objekty. S podporou pěšího pluku, který se k pevnosti probojoval již následujícího dne, byl úhelný kámen belgické obrany k úžasu spojeneckého vrchního velení bleskově dobyt a obsazen. Podobné překvapivé akci, v jejímž průběhu se malé americké jednotce ve válce za nezávislost koncem prosince 1776 podařilo ovládnout hned celé město, se budeme blíže věnovat v kapitole „Katastrofa u řeky Delaware“.

Použití zvláštní překvapivé strategie v boji s početně silnějším nepřítelem vedlo k ohromujícím vítězstvím zejména v období I. a II. světové války. V srpnu roku 1914 čelila německá 8. armáda, tvořená z poloviny zeměbraneckými, náhradními a záložními útvary, ve Východním Prusku početně daleko silnějšímu nepříteli: 13 německých divizí proti 21 ruským a jedna jediná jezdecká divize proti deseti na straně protivníka. Ruské velení počítalo pouze s tím, že se Němci budou pokoušet o obranu proti přesile, rozvíjející útok ze dvou směrů. Naprosto však nepočítalo s možností, že by Němci hledali spásu v útoku. A přesně to Němci učinili. Podle plánu náčelníka generálního štábu von Moltkeho se generálu Ludendorffovi v součinnosti s vrchním velitelem německých vojsk na Východě, generálplukovníkem Paulem von Hindenburgem, podařilo využít výhody vnitřní linie, vlákat Rusy do pasti a v průběhu šest dnů trvající bitvy u Tannenbergu (26.–31. srpna 1914) je zničit.

Na podzim a v zimě roku 1939 byl vůdčí myšlenkou příprav německé ofenzivy na Západě starý plán, podle kterého měly být již v roce 1914 francouzské armády obchváceny jednoramenným klešťovým manévrem pravého křídla německé sestavy a následně zničeny v obrovském kotli. Náčelník štábu von Rundstedtovy Skupiny armád A, generál von Manstein, však považoval tento oprášený von Schlieffenův plán za pochybný a málo nadějný, především proto, že mu chyběl jakýkoli moment překvapení. Vypracoval tedy vlastní, stejně geniální jako riskantní a troufalý alternativní plán, který byl Hitlerem nadšeně přijat. Upustil od přímého vpádu do Belgie, očekávaného spojeneckým vrchním velením, a přesunul těžiště postupu německých vojsk z pravého křídla do centra sestavy. Německé tankové svazky měly udeřit tam, kde to protivník nejméně očekával – proniknout neschůdnou, hustě zalesněnou a hornatou oblastí Arden. Jakmile ji tanky jednou zdolají, budou moci bez větších překážek postupovat plochým terénem severní Francie až k pobřeží průlivu La Manche a odříznout spojenecké armády, vysunuté do Belgie a Holandska. Vysoké riziko smělého plánu s krycím označením „Sichelschnitt“ (seknutí srpem) a početní převaha na straně protivníka – to byly hlavní faktory, jež krajně znepokojovaly náčelníka štábu vrchního velení pozemního vojska generála Haldera. Plán však fungoval bezvadně a přesvědčivým způsobem potvrdil to, co vyjádřil již roku 1532 ve svých dějinách Florencie italský státník a dějepisec Machiavelli: „Ve válce se nejsnadněji zdaří takové plány, které nepřítel považuje za nemožné.“ Spojenecké armády v severním úseku fronty se skutečně vysunuly vpřed a nechaly se vlákat do pasti. Rána dýkou do týla, kterou jim zasadilo sedm německých tankových divizí, jež pronikly zdánlivě zcela neschůdným terénem Arden, zpečetila německé vítězství. S podrobnostmi této bitvy se seznámíme v kapitole „Rozhodnutí u Másy“.

Následující líčení několika ohromujících vítězství, dosažených v dějinách vojenství, se však v žádném případě neomezuje na pouhý popis detailního průběhu bitvy. Díky preciznímu hledání stop poskytuje zároveň vzrušující zpětný pohled do historie nejrůznějších dějinných epoch a na osobnosti, které se ve své době nějakým způsobem vyznamenaly. Setkáme se tu s Xerxem, Alexandrem Velikým, Hannibalem a Caesarem, představí se nám tak rozdílné postavy jako Themistoklés, anglický král Eduard III., francouzský král Filip VI., Ota Veliký, Fridrich Veliký a Napoleon, jakož i George Washington, Harry S. Truman či Mao Ce-tung. Seznámíme se také s několika vynikajícími novodobými veliteli, jakými byli například Helmuth von Moltke, Heinz Guderian, Erich von Manstein, Erwin Rommel a Douglas MacArthur.

Historie je živoucí, dokonce velmi živoucí. Odehrává se v naší bezprostřední blízkosti a vzbuzuje v nás nadšení, věrna poznatku, který ve svých „Maximen und Reflexionen“ zaznamenal Johann Wolfgang von Goethe: „To nejlepší, co na dějinách máme, je entuziasmus, který vyvolávají.“

KONEC JEDNOHO SNU OSVĚTOVLÁDĚ
Salamina, 28.září 480 př. n. l.

Okřídlené rčení ozápase „Davida sGoliášem“ – téměř beznadějném boji trpaslíka proti mohutnému kolosu – se vhistorii lidstva sotva hodí lépe na nějakou jinou velkou bitvu než tu, která byla svedena uSalaminy. Odehrála se před více než 2500 lety mezi Řeky aPeršany vSaronském zálivu. Mořská úžina stemně modrou vodou, táhnoucí se jihozápadně od Athén, je na jihu ana severu vymezena ostrovy Aigina aSalamina, na západě pak výběžky poloostrova Peloponnésu. Pevnina Attiky je od členitého pobřeží ostrova Salaminy vzdálena jen něco kolem dvou námořních mil. Překvapivý výsledek bitvy měl skutečně světodějný význam adosah. Sotva kdy předtím ipoté se za tak krátkou dobu rozhodlo otak mnohém.

Pokud se bitvy týče, známe přesné datum, kdy se odehrála, apak už jen pár jednotlivostí. Vděčíme za ně zejména řeckému dějepisci ageografovi Hérodotovi, narozenému snad roku 489 př. n. l. vHalikarnassu. Jeho dílo je pro celou řadu událostí zdoby řecko-perských válek jediným dochovaným pramenem. Podle vlastního líčení procestoval Asii aEgypt, což nasvědčuje tomu, že nebyl žádným „salónním učencem“, suchopárným teoretikem. Udržoval kontakty svynikajícími osobnostmi své doby, jakými byli Perikles či Sofokles, aje dnes právem považován za „otce dějepisectví“. Jeho jediným dochovaným dílem je devět knih, obsahujících dějiny Řecka aPersie v6.a5.století př. n. l. svyvrcholením vřecko-perských válkách. Začíná slovy: „Zde uložil Hérodotos zHalikarnassu vše, co vybádal, aby lidské skutky nezavál čas, avelké aobdivuhodné činy, které vykonali dílem Řekové, dílem barbaři, neupadly vzapomenutí. Vylíčil všechny jejich činy, jakož idůvody, proč mezi sebou vedli války.“ Pod označením „barbaři“ mínil národy, které nebyly řeckého původu, tedy asijské, jako Lýdové, Médové aPeršané.

Válka mezi Řeky aPeršany začala tím, že si Peršané kolem roku 545 př. n. l. podmanili města, založená Ióny vcentrální části západního pobřeží Malé Asie. Asi opadesát let později se Iónové – vedle Achájů aDórů jeden ze tří hlavních řeckých kmenů – ve spojenectví sAthénami pokusili svrhnout perskou nadvládu cestou ozbrojeného povstání, které však bylo krvavě potlačeno. Peršané okamžitě zahájili odvetné tažení proti Athénám. Velká část jejich loďstva ovšem ztroskotala za nepříznivých povětrnostních podmínek uAthosu, mohutného horského masivu na poloostrově Chalkidiki. Adalší vojsko perského velkokrále Dáreia I. bylo vroce 490 př. n. l. po vylodění na východním pobřeží Attiky poraženo athénským vojskem pod velením Miltiadovým vbitvě uMarathónu. Nyní tedy pomýšlel Dáreiův syn Xerxés I. (519–465 př. n. l.), „král králů azemí všech kmenů ivelké země vzdálené“, jak praví Hérodotos, znovu na pomstu. Odeset let později vyrazil smohutným vojskem aobrovským loďstvem do Řecka, aby změnil běh dějin apomstil se za porážku svého otce. Řecké městské státy měly být sdefinitivní platností začleněny do perské říše, čímž by se vytvořil odrazový můstek pro další výboje aúzemní zisky na Západě. Nyní musel Xerxés vykonat něco, co by ho postavilo naroveň sjeho velkými předchůdci, zakladateli říše Kýrem aDáreiem, aumožnilo mu dobýt světovládu. Scházel mu ktomu už jen malý krok. Porážka Athén se zdála být neodvratnou.

Xerxés se po celé čtyři dlouhé roky (484–481 př. n. l.) věnoval budování avyzbrojování ohromného vojska. Vroce 480 př. n. l. se pak „mohutná masa lidí“ dala do pohybu. „Ze všech válečných výprav, onichž víme, byla tato největší“, píše Hérodotos. „Kde byli lidé“, ptá se dějepisec, „které Xerxés vedl, ato nikoli zAsie, proti Helladě? … Jedni stavěli válečné lodě, druzí byli přiděleni kpěchotě, další kjezdectvu, jiní měli na starosti lodě pro přepravu koní spolu sjezdci, táhnoucími do boje. Někteří museli přistavovat dlouhé lodě kmostům, jiní zase lodě kdopravě potravin adalších zásob.“ Lodě kmostům? Skutečně, Xerxés se chystal se svými vojáky překročit Helléspont vnejužším, pouhé dva kilometry širokém místě po dvou mostech, sestavených ze vzájemně pospojovaných lodí. Zdolat tak Helléspont – dnešní Dardanely – oddělující Asii od Evropy avtrhnout do pevninského Řecka, podporován ohromnou flotilou, čítající více než 1000 lodí. Byla to vskutku pozoruhodná anovátorská idea. Jakmile však byly lodě vobou mostech seskupeny tak, že Xerxés mohl začít spřechodem vojsk, zvedla se, jak píše Hérodotos, „velká bouře, která celé dílo strhala arozbila“. Xerxés byl tímto vývojem „velice rozhněván“ anařídil „vysázet Helléspontu 300 ran bičem avhodit do jeho hlubin pár okovů“. Proslýchalo se také, pokračuje Hérodotos, že vojáci měli nařízeno provolávat během bičování „barbarská azpupná slova“: „Vodo hořká, pán ti ukládá tento trest, protože ses dopustila urážky. … Král Xerxés tě překročí, ať chceš nebo nechceš!“ Stavitelům, kteří toho dne odpovídali za budování mostů, dal Xerxés srazit hlavy.

Tento nezdar však neměl odstrašující účinek – tažení pokračovalo dál. Zdá se, že Xerxés pouze jedinkrát zapochyboval otom, že je mu Štěstěna nakloněna. Hérodotos uvádí, že zbezmračné ajasné oblohy náhle zmizelo slunce. „Místo zářivého dne nastala noc. Když to Xerxés spatřil, zamyslel se aotázal se mágů, co má ten úkaz znamenat. Mágové odpověděli, že bůh zvěstuje Řekům zmizení jejich měst, protože prý je slunce předobrazem Řeků aměsíc Peršanů. Zté zprávy se Xerxés zaradoval apokračoval vcestě.“ Dnešní astronomové nejsou jednotni vnázoru, zda ktomuto úplnému zatmění slunce došlo skutečně na jaře 480 př. n. l. nebo již orok dříve.

Xerxés naléhal na to, aby byla stavba obou „lodních“ mostů co nejdříve dokončena. Znovu bylo podél břehu „vpříčném směru na jedné straně 360, na druhé 340 lodí“ pospojováno těsně abez mezer vedle sebe. Poté spustili Peršané velké kotvy aspomocí dřevěných hřídelů natáhli kprotějšímu břehu dlouhá lana, přičemž překlenutá vzdálenost nyní činila přibližně 2000 metrů. Hérodotovo líčení je však na mnoha místech nejasné, takže jejich přesný postup dnes již nelze jednoznačně určit. Podle Hérodota kladli na lana přesně nařezané trámy aprkna, aby se stavba neponořila do moře. Takto vzniklý plovoucí můstek pokryli upěchovanou zeminou aopatřili dřevěnými bočnicemi, aby se při pohledu na okolní moře neplašili koně asoumaři. Díky výše zmíněné konstrukci dokázaly podle Hérodota nedozírné zástupy vojsk včetně povozů zahájit na asijském břehu všířce několika kilometrů zdolávání úžiny. Tato metoda zkrátila dobu přechodu na pouhý jeden týden, přičemž přesuny vojsk pokračovaly ivnoci. Postaráno bylo rovněž obezpečnou plavbu loďstva. Aby nemuselo obeplouvat předhoří Athosu, vybíhající do moře jako úzký prst, apouštět se do nebezpečné oblasti, pověstné četnými útesy ačastými bouřemi, zapojil Xerxés do práce armádu dělníků. Poháněni biči dozorců, vyhloubili napříč rovinatou pasáží výběžku hluboký příkop. Podle tvrzení Hérodotova byl tak široký, „že jím mohly vedle sebe proplouvat dvě triéry najednou“.

Řekové měli orozsáhlých přípravách protivníka jen velice mlhavé zprávy. Kdyby byl mohl nějaký řecký zvěd zblízka pozorovat, jak zdánlivě nekonečný lidský had překračuje po houpajících se můstcích Helléspont, spadlo by mu při pohledu na skvěle vyzbrojené pochodové kolony zcela jistě srdce do kalhot. Hérodotos udává, že celkový počet pozemního vojska dosáhl výše „sedmnáctkrát sto tisíc mužů“. Ktomu připočetl ještě 80000 jezdců, vozatajstvo avelbloudy Arabů, jakož izhruba 517000 lodníků, takže celková síla perského vojska bez sluhů apříslušníků posádek dopravních lodí podle něj činila něco kolem 2,3 miliónů mužů. Vzhledem ktomuto na tehdejší dobu jen stěží představitelnému číslu se zdá, že isamotného svědomitého apravdymilovného Hérodota přepadaly jisté pochybnosti, protože vyjádřil svůj údiv nad tím, jak by mohl tak ohromný počet lidí vyjít spotravinami. Podle starého perského avůbec orientálního zvyku táhli svojskem královští písaři, jejichž záznamy událostí byly uchovávány varchivech. Během svých cest do Asie měl Hérodotos pravděpodobně možnost se stěmito prameny seznámit, takže jeho údaje opočtu vojsk se budou shodovat soficiálními perskými dokumenty. Dnešní historikové jsou však zajedno vnázoru, že zmíněná čísla jsou značně přehnaná.

Ještě méně jisté ovšem je, jak početné byly kontingenty jednotlivých národů. Vperském vojsku jich bylo zastoupeno asi dvacet – mimo jiné Médové, Asyřané, Baktřané (Baktrijci), Skythové, Parthové, Kaspiové, Indové, Aithiopové (Etiopané), Arabové amnohé další. Hérodotos připouští, že to není schopen surčitostí říci, protože jednotlivé údaje nikdo nezaznamenal. Jakžtakž jisté se zdá být pouze to, že včele mohutného vojska stálo asi 10000 Peršanů, tvořících elitní jednotky, jejichž příslušníci měli zvláštní výsady anádherné oděvy, doplněné pokrývkou hlavy – žlutavým turbanem, připomínajícím točenici či čelenku. Za nimi následovalo jezdectvo se sklopenými kopími apak již samotný Xerxés na skvělém voze, obklopen kopiníky agardou, kterou tvořilo 1000 jezdců. Peršané nosili na hlavách turbanovité čepice zvané „tiáry“ se stočenou, dopředu spadající špičkou. Nohy měli chráněny kalhotami. Pestrý přiléhavý chitón srukávy byl – jak praví Hérodotos – pokryt jakýmsi brněním zželezných destiček, uspořádaných na způsob rybích šupin. Na rozdíl od Řeků, kteří se kryli za velkými štíty sahajícími od hlavy až téměř kpatám, měli Peršané po boku pouze malý pletený štít. Pod ním se nacházel toulec, naplněný rákosovými šípy. Kromě velikého luku tvořilo jejich výzbroj krátké kopí amalý, na levém boku zavěšený dýkovitý meč. Hérodotos zevrubně popisuje také oděv avýzbroj dalších národů, začleněných do perských řad. Proto si můžeme udělat plastický obrázek otom, jak pestrou směsici představovalo obrovské vojsko, které tu vpozdním létě roku 480 př. n. l. snesmírným úsilím ahlaholem překračovalo Helléspont atáhlo do Řecka, podporováno flotilou čítající 1207 lodí.

Co mohli Řekové proti tomuto rozbíhajícímu se ničivému tažení podniknout? Ajaká opatření učinili vprůběhu posledních deseti let, doby, která uplynula od Miltiadova vítězství vbitvě uMarathónu? Odpověď je jednoduchá: Udělali to, co Řekové většinou dělávají – dali hlavy dohromady adebatovali. Přestože si mohli snadno spočítat, že Peršané budou pomýšlet na odvetu, kzásadním rozhodnutím se nedopracovali ažádná konkrétní opatření nepřijali. Je to sice podivuhodné, ale je to opravdu tak. VŘecku pokračoval každodenní politický život ve starých kolejích, jako by Marathónu nikdy nebylo. Poté, co na jaře roku 481 př. n. l. přišly zPersie první znepokojivé zprávy, chopil se iniciativy mimořádný muž, pocházející zváženého staroattického rodu Lykomidů. Jmenoval se Themistoklés (kolem r. 525–459 př. n. l.) ado Athén přišel teprve nedávno.

Zjeho popudu se na podzim roku 481 př. n. l. sešli vKorinthu kporadám vůdcové všech antipersky orientovaných kmenů. Poslové perského velkokrále přednesli jeho „nároky na zemi avodu“. Mnohá města aprovincie se poté podrobily – Etolie, Epirus, severní Eúboia, východní Kyklády, Thessalie aThéby, na Peloponnésu pak Achaia aArgos. Athény však odmítly stejně jako Sparta aElis, Fokis, Thespiai, Plataje, Megara aostrov Aigina. VKorinthu nyní došlo kněčemu vŘecku dosud nikdy nevídanému. Shromáždění na způsob jakési Národní rady vyhlásilo všeobecný vnitřní mír ausneslo se sokamžitou platností ukončit veškeré vzájemné spory, aby se Řekové mohli soustředit na válečné přípravy.

Jednoznačné stanovisko zaujali Sparťané. Navrhli soustředit všechny síly na sever azaujmout obranu vprůsmycích, otevírajících cestu do nitra Řecka. Themistoklés však zavrtěl hlavou: „Na pozemní válku nemůžeme vžádném případě přistoupit! Naše malé řecké vojsko by nemělo proti obrovské přesile Peršanů ani tu nejmenší šanci!“ Místo toho vystoupil sideou, jež byla právě tak revoluční jako radikální: „Naše budoucnost spočívá na moři! Musíme co nejrychleji postavit alespoň 200 válečných lodí!“ Themistoklés vypracoval smělý plán. VPeiraieu měl být co nejdříve vybudován velký válečný přístav sdoky aloděnicemi. Aby to bylo možno ufinancovat, měly být zcela vytěženy stříbrné doly vLauriu, vnichž dřelo 20000 otroků, aobětován veškerý státní majetek. Mimo to měl každý zámožný občan převzít záštitu nad jednou válečnou lodí azaplatit zvlastní kapsy její výstroj avýzbroj. „Kromě toho nechť se každý, kdo ještě není tak či onak zapojen do služby ve vojsku, přihlásí jako námořník nebo veslař!“, zvolal pak Themistoklés zvýšeným hlasem do pléna. Tím by se uskutečnil dlouho uchovávaný sen: Námezdní dělníci, tvořící „čtvrtou občanskou třídu“, by se konečně stali plnoprávnými občany.