Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Československé tankové síly 1945–1992

Vladimír Francev

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4900. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Sazba Q point
Fotografie: Vladimír Francev, archiv autora, fotoarchiv Vojenský ústřední archiv/Vojenský historický archiv
Praha (VÚA/VHA), Jiří Frýba (J. F.)
Fotografie na obálce Vladimír Francev
Počet stran 232
Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Design © Q point, 2012

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4029-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8149-5 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8150-1 ve formátu EPUB

Zkratky použité v textu:

A | armáda
AZ | Automobilové závody
AZKG | Automobilové závody K. Gottwalda
AZ–1 | Autozbrojovka č. 1
BVP | bojové vozidlo pěchoty
ČSOB | Československá samostatná obrněná brigáda
ČSLA | Československá lidová armáda
čstb | 1. československá samostatná tanková brigáda
FSC | Fabrika samochodow cieziarowych
go | generální oprava
HTS | Hlavní technická správa
mb | mechanizovaná brigáda
md | mechanizovaná divize
MNO | Ministerstvo národní obrany
motd | motorizovaná divize
mp | mechanizovaný pluk
msd | motostřelecká divize
msp | motostřelecký pluk
MZO | Ministerstvo zahraničního obchodu
NDR | Německá demokratická republika
OA | obrněný automobil
OT | obrněný transportér
pd | pěší divize
POV | Prapor obrněných vlaků
PPS | Podpoljanské strojárne
PS | Pohraniční stráž
rd | rychlá divize
RVHP | Rada vzájemné hospodářské pomoci
sd | střelecká divize
SFRJ | Socialistická federativní republika Jugoslávie
SSSR | Svaz sovětských socialistických republik
SVO | Střední vojenský okruh
TAS | Tanková a automobilní správa
tb | tanková brigáda
td | tanková divize
TKOV | těžký kolejový obrněný vůz
TOZ | Tankový opravárenský závod
tp | tankový pluk
tppp | tankový pluk přímé podpory
tpr | tankový prapor
TS | Tankový sbor
ts | (1.) tankový sbor
TS | Martin Turčianské strojárne M.
tsdp | tankosamohybný dělostřelecký pluk
tsp | tankosamohybný pluk
TTS | Tanková technická správa
ttsp | těžký tankosamohybný pluk
TU | Tankové učiliště
TVP | tank všeobecného použití
tz | tanková základna
UV KSČ | Ústřední výbor (KSČ)
VD | Velitelství dělostřelectva
VHJ | Výrobně hospodářská jednotka
VO | Vojenská oblast
VOZ | Vojenský opravárenský závod
VS | Varšavská smlouva
VT | vyprošťovací tank
VTMV | Velitelství tankového a mechanizovaného vojska
VTÚ | Vojenský technický ústav
VTV | Velitelství tankového vojska
VVO | Východní vojenský okruh
VVTP | Vojenskovýzkumný tankový polygon
VZS | Výzkumné zkušební středisko
VŽKG | Vítkovické železárny K. Gottwalda
VŽV | Velitelství ženijního vojska
ZHN | zbraně hromadného ničení
ZJVS | Závody J. V. Stalina
ZKJV | Závody K. J. Vorošilova
ZTR | Záložní tanková rota
ZTS | Závody ťažkého strojárstva
ZVIL | Závody V. I. Lenina
ZVO | Západní vojenský okruh

Úvod

Je hluboká noc a operační důstojník na velitelství 1. tankové divize ve Slaném přijímá od nadřízených složek rozkaz k vyhlášení bojového poplachu. Během minuty drnčí zvonky telefonů dozorčích u tankistů ve Strašicích, Rakovníku a Žatci, u motostřelců v Lounech i u dělostřelců v Terezíně. Tisíce rozespalých mužů seskakují se svých kavalců, chvatně se oblékají, z beden a stojanů berou své osobní zbraně a běží ke garážím. Motory stovek tanků, bojových vozidel pěchoty a obrněných transportérů zaburácí. Do 45 minut musí všechny útvary divize opustit kasárna a během tří hodin od vyhlášení poplachu dosáhnout určených prostorů soustředění v západních Čechách.

Mezitím vybraní postarší záložníci, vyburcovaní okresními vojenskými správami, obíhají byty svých mladších kolegů, kteří mají doplnit počty vojska v poli tak, aby divize mohla v plné síle do dvanácti hodin od prvního signálu vyrazit vpřed na západ k německé hranici. Nejen 1. tanková divize, ale také 9. tanková a tři motostřelecké divize udržovaly po desetiletí tuto bojovou pohotovost nejvyššího stupně k provedení bleskového úderu. Tato ocelová pěst prvního sledu Československé lidové armády, následována neméně silnou druhou vlnou, měla rozdrtit vše, co by jí stálo v cestě napříč Německem a Francií.

Kdo ze statisíců českých a slovenských mužů, kteří prošli základní vojenskou službou v průběhu řady let, by si nepamatoval tento úporně nacvičovaný a hluboce nenáviděný scénář? Přitom žádný z nich netušil, jakou roli jim stratégové v Moskvě chystali ve smrtelné hře, která by tímto jejich útokem začala. Proč armáda socialistického Československa vytvořila a udržovala v bojeschopném stavu arzenál téměř 5000 tanků a 6000 dalších obrněných vozidel? Jak se stalo, že se celé národní hospodářství muselo podřídit tomu, aby v hlubokém míru vychrlily továrny ročně více než 800 tanků, přičemž většina z nich byla určena cizím armádám?

Tyto otázky, dnes již zdánlivě zaznívající z hloubi československé historie, vyžadují odpovědi. Vždyť do pozice tankové velmoci byla naše země vmanévrována za vynaložení obrovských finančních prostředků a s nasazením desetitisíců lidí. Tohoto programu se účastnily stovky podniků, českoslovenští vývojoví pracovníci dosáhli v oboru obrněných vozidel pozoruhodných úspěchů a obchod s touto ceněnou komoditou jen kvetl. Konec 80. let však přinesl náhlý politický i hospodářský zvrat a tankový boom v Československu přirozenou cestou náhle skončil. Podepsané mezinárodní odzbrojovací smlouvy i změna obranné strategie přinesly rychlou redukci stavu obrněných vozidel a v tomto překotném procesu došlo na konci roku 1992 k zániku Československa a tím i jeho armády, kterou si rozdělily nástupnické republiky – Česká a Slovenská.

Hlavní zdroj obrněných vozidel v roce 1945 – kolony tanků Československé samostatné obrněné brigády

Stihače ST-I na přehlídce v roce 1948

1

Zdroje pro vybudování poválečného československého tankového vojska

V květnu 1945 po osvobození Československa, po šesti letech nacistické okupace, rozbití státní struktury a devastace v důsledku druhé světové války, nastal čas opět vybudovat ozbrojené síly. Předválečná československá armáda, stejně jako armády v okolních nově vznikajících státech, se mohla opřít o zkušenosti svých vojáků v bojích první světové války s používáním obrněných vozidel. Proto s nimi počítala ve své sestavě od samého počátku, navíc díky vyspělému průmyslovému zázemí i s tím, že je bude získávat z domácích zdrojů.

Standardní tank předválečné československé armády LT vz. 35 (Škoda Š-II-a)

Dne 7. července 1922 vznikl Prapor útočné vozby, kterýmžto pojmem se označovala v předválečném Československu veškerá obrněná vozidla. Prapor sestavený ze 6 obrněných vlaků, 14 obrněných automobilů a jediného tanku, roztroušených po různých posádkách, měl své velitelství východně od Prahy v Milovicích, kde byl po jejich soustředění vytvořen pevný organizační základ tohoto druhu vojska v rámci československé armády. Přestože se útočná vozba v průběhu 30. let rozrostla na čtyři pluky se stovkami obrněných vozidel, nikdy nezískala statut samostatné zbraně a počítalo se s ní jen jako s podpůrným prostředkem pěchoty či jezdectva.

V březnu 1939, kdy v důsledku německé okupace Čech a Moravy a následného odtržení Slovenska zanikla československá armáda, čítala její útočná vozba na 350 tanků, 70 tančíků a stejný počet obrněných automobilů, vesměs domácí konstrukce a výroby. V té době zaujímalo Československo v oboru vývoje a produkce tanků v celosvětovém měřítku poměrně významnou pozici, neboť nejenže plně pokrývalo svoji domácí potřebu, ale úspěšně konkurovalo světovým zbrojním velmocím v jejich vývozu. Za pouhé čtyři poslední roky meziválečné existence proniklo se svými tanky a tančíky do armád Rumunska, Jugoslávie, Íránu, Švédska, Švýcarska a Peru, což zde mělo, jak ještě dále uvidíme, své pokračování i v poválečném období.

Německá okupace a vypuknutí druhé světové války přinesly v průběhu následujících šesti let nebývalý rozmach zbrojní výroby v Protektorátu Čechy a Morava i na Slovensku v pobočkách protektorátních koncernů, pochopitelně plně v německé režii. Předváleční finální výrobci obrněných vozidel, Škodovy závody v Plzni a Českomoravská-Kolben-Daněk (ČKD), za války Böhmisch-Mährische Maschinenfabrik (BMM) v Praze, svoje postavení nejenže neztratily, ale dokonce se staly významnými dodavateli této techniky pro armády Německa a jeho vazalů.

Montážní hala ČKD (BMM) v Praze s prvními vyrobenými Hetzery v roce 1944

Předchůdce Hetzeru, stihač tanků Marder III s kanonem 7,5 cm PaK40

Týkalo se to zejména ČKD, které vyrábělo velice povedený lehký tank Praga TNH-P, zavedený československou armádou jako LT vz. 38 a objednaný ve 150 kusech, ale už pro německé ozbrojené síly pod označením Pz Kpfw 38 (t). V polovině roku 1942, kdy byla jeho výzbroj oproti novým tankům protivníka již nedostatečující, jej na výrobních linkách vystřídaly stihače tanků Marder III a samohybná děla Grille, navazující na jeho konstrukci. Na jaře 1944 se pak zde rozjel rozsáhlý program Jagdpanzer 38 (t), produkující až do konce války tankové stihače Hetzer, stále těžící z firemního konstrukčního základu použitého poprvé v roce 1935. Celkem se tato nadčasová konstrukce realizovala v letech 1939–1945 v počtu 5716 kusů obrněnců všech verzí, což významně přispělo k vyzbrojení německé armády.

Škodovy závody dostaly na počátku okupace od svých německých nadřízených jako hlavní úkol vyrábět děla a odpovídající munici. Tanková produkce tady byla s výjimkou deseti lehkých tanků dodaných Bulharsku zastavena. Plzeňské oddělení speciálních vozidel se stalo na pět let pouze opravnou pro škodovácké lehké tanky LT vz. 35, sloužící v německé armádě jako Pz Kpfw 35 (t), a pro nejstarší německý typ Pz Kpfw I. Svůj střední tank T-21 však Škodovka uplatnila v Maďarsku, kde se vyráběl licenčně jako Turán, v počtu 424 kusů.

Slovenští tankisté při výcviku se svými nejrozšířenějšími tanky LT-38

Do roku 1944 v Plzni běžela linka na výrobu šasí s kolopásovými podvozky obrněných transportérů HKL 6p. A konečně od srpna 1944 začaly z Plzně vyjíždět opět kompletní obrněná vozidla, tentokráte tankové stihače Hetzer, vyráběné v licenci pražského konkurenta. Byly jich zde objednány tisíce, ale do konce války se podařilo vyexpedovat pouze 766 kusů. Oba závody tak v důsledku válečné výroby značně zvýšily svoji kapacitu a modernizovaly technologické postupy, avšak Spojenci je v samém závěru války silně rozbombardovali. Poválečné Československo proto mělo svoji tradiční tankovou výrobní základnu ve značně poničeném stavu, nicméně dokázalo ji brzy uvést znovu do provozu a využít pro opravy a nové dodávky obrněných vozidel.

Dalším specializovaným závodem byla již před válkou vojenská továrna v Přelouči, sloužící pro opravárenské účely československé armády pod názvem Autozbrojovka č. 1. Ani tu nenechali Němci za války zahálet a rozšířili ji na opravnu tanků a samohybných děl širokého spektra typů, takže získala v tomto oboru značné zkušenosti. Přeloučskou opravnu konec války zastihl nepoškozenou v plném provozu, takže se mohla ihned zapojit do práce ve prospěch původního majitele.

Tato výrobní a opravárenská základna, samozřejmě s napojením na další stovky podniků nejrůznějšího zaměření, představovala pro velení nové československé armády jistotu, že budou plánované počty obrněné techniky naplněny. S vývojem a dodávkami domácích obrněných vozidel se počítalo od samého počátku, ovšem až v perspektivě několika následujících let. Bezprostředně po válce vznikající tankové vojsko se budovalo na základě materiálu dovezeného zahraničními československými jednotkami, jen v malé míře doplněném ukořistěnými obrněnci, téměř výlučně protektorátní výroby.

K využití německého materiálu, rozpracovaného v obrovských sériích u výrobců, ale hlavně zanechaného v různém stavu po celém území republiky wehrmachtem v tisícových počtech, se československé velení stavělo zprvu odmítavě. Toto stanovisko se však brzy změnilo, když se nenaplnila očekávání rychlých dodávek tanků ze Sovětského svazu, a tak v letech 1946–1950 tyto zdroje poskytly na 500 bojových obrněných vozidel a téměř 1000 obrněných transportérů.

Jako předzvěst zařazení materiálů tohoto původu lze považovat ustavení první domácí jednotky obnovené útočné vozby 5. května 1945 v průběhu Pražského povstání. Pod velením několika předválečných důstojníků „útočňáků“, jak si tehdy říkali, se podařilo shromáždit různorodou skupinu obrněnců z pražských továren, nádraží i kořistní a nasadit ji do bojů. Po jejich skončení tato povstalecká jednotka pokračovala v zajišťování německých obrněných vozidel v Praze a okolí, čímž bylo získáno několik desítek tankových stihačů, samohybných děl, lehkých tanků a kolopásových transportérů. Ty pak po vytřídění posloužily k základnímu vybavení dvou nově postavených tankových brigád.

Druhým domácím zdrojem pro tvorbu poválečných tankových sil československé armády se stala útočná vozba zaniklé Slovenské republiky. Zde se však fakticky jednalo pouze o přínos personální, neboť její materiál s výjimkou pěti tanků LT-38, které přežily válku jako četa ochrany prezidenta v jeho sídle v Bratislavě, byl v průběhu Slovenského národního povstání ztracen. Pikantní je, že se Slovensko po svém odtržení 14. března 1939 ocitlo v postavení satelita Německa a jeho armáda se aktivně účastnila tažení nacistů do Polska a Sovětského svazu. Teprve v létě 1944 část slovenské armády v domácím zázemí zorganizovala povstání a deklarovala se jako součást armády československé. Prakticky všichni příslušníci její elitní součásti – Pluku útočnej vozby – se do povstání zapojili a tak se rehabilitovali. Každopádně tito ostřílení tankisté znamenali pro vznikající nové československé tankové vojsko nezanedbatelný přínos.

Bezprostředně po skončení války se však hlavním zdrojem pro tuto složku armády staly zahraniční jednotky československé armády, které se v průběhu války zformovaly v Sovětském svazu a Anglii. V obou případech se jednalo o tankové útvary na stupni brigády, organizované podle tabulek hostitelských armád, což znamenalo, že měly velmi rozdílnou materiální a personální naplněnost. V době, kdy dorazily do svých prostorů soustředění na území Československa, byly čerstvě doplněny prakticky na tabulkové stavy a jako všestranně vybavené a vycvičené útvary vytvořily základ organizace tankového vojska.

V rámci 1. československé samostatné brigády v SSSR se vytvořila první tanková jednotka – prapor – dne 26. července 1943 a v jejích třech rotách po doplnění bylo po deseti lehkých tancích T-70M, středních T-34/76 a obrněných automobilech BA-64B. Tankový prapor se účastnil od 5. listopadu bojů o ukrajinské hlavní město Kijev a své první frontové nasazení skončil až v březnu 1944, kdy v jeho stavu zůstaly pouze dva tanky T-34/76 se slavnými jmény LIDICE a ŽIŽKA, jakož i pět obrněných aut.

Po personálním doplnění byl k 1. dubnu 1944 povýšen na 1. československý tankový pluk a přesně po čtyřech měsících na 1. československou samostatnou tankovou brigádu (1. čstb). Její tabulkový stav měl činit 65 tanků, ale ve skutečnosti vstupovala 8. září do těžkých bojů na Dukle vyzbrojena dvěma T-70M, čtyřmi T-34/76, třemi T-34/85 a jedním samohybným dělem SU-85. Až do února 1945 bojovala brigáda v hornatém terénu polsko-slovenského pomezí za velkých ztrát, tankovým materiálem doplňována jen sporadicky.

T-34/85 při přehlídce 1. československé samostatné tankové brigády v květnu 1945

>

Po stažení z fronty se konečně dočkala nových tanků a dostatečně personálně obsazena téměř 1500 vojáky a vyzbrojena 69 tanky zahájila 10. března 1945 z polského území útok na Ostravu. Tuhé boje trvaly až do 5. května a 1. čstb v nich ztratila mnoho svých příslušníků a přišla také o valnou většinu svého pancéřového materiálu, neboť nebyla doplňována. Prakticky bez oddechu její zbylé tanky vyrazily 7. května na pomoc povstalcům v Praze a tři z nich skončily svoji bojovou cestu 10. května 1945 ráno symbolicky před Pražským hradem. Ze stavu brigády zbylo po válce pouze 15 tanků: jeden lehký T-70M a 14 středních – čtyři T-34/76 a deset T-34/85, ovšem již 17. května dostala dalších 42 tanků T-34/85. Jednotka disponovala také šesti obrněnými automobily BA-64B, přidělenými velitelským četám, a dále třemi britskými obrněnými transportéry Universal Carrier u průzkumné čety. Dalších 55 kusů BA-64B a asi desítka Carrierů, které přijely s ostatními jednotkami 1. československého armádního sboru z východu, prakticky bojově nasazeny nebyly.

Zvláštním doplňkem se stalo osm těžkých tanků IS-2, které 1. československé tankové brigádě věnovala sovětská 42. gardová brigáda těžkých tanků, působící s ní ve stejném prostoru. S nimi se 1. čstb předvedla poprvé 17. května při přehlídce v centru Prahy, ale do konce roku se jejich stav zredukoval na pouhých pět kusů z důvodu nemožnosti technicky je udržet v provozu. Těžké tanky tak zůstaly i v budoucnosti v československé armádě okrajovou kategorií.

Dne 18. května 1945 začaly překračovat západní hranice Československé republiky dlouhé kolony vozidel nejpočetnější tankové jednotky, která se měla stát základem pro pozdější tankové vojsko. Jednalo se o Československou samostatnou obrněnou brigádu z Velké Británie, která 12. května 1945 zahájila přesun z oblasti svého nasazení u Dunkerque na francouzském pobřeží. Se svými 6000 muži, 271 tanky, 51 obrněnými auty a 205 obrněnými transportéry to byla impozantní síla, která se předvedla Pražanům kompletně 30. května 1945 při přehlídkovém průjezdu středem města.

Tank Challenger ze stavu Československé samostatné obrněné brigády při květnové přehlídce v Praze

Počátky této vlastně jediné bojové pozemní československé jednotky na západní frontě je možno najít již po evakuaci zbytků pěší divize, která se vytvořila z Čechů a Slováků ve Francii, do Anglie v roce 1940 po rozpadu fronty. Ti zde v srpnu na základě rozhodnutí exilové československé vlády a svolení britských vojenských orgánů dali základ k vybudování samostatné brigády o dvou pěších praporech, nasazené na východním pobřeží v obranných pozicích proti případné německé invazi. Když byl v roce 1943 stažen do Anglie i 200. lehký protiletadlový pluk, který se vytvořil v Africe a bojoval u Tobruku, bylo rozhodnuto přeformovat československé pozemní síly na obrněnou brigádu s cílem využít ji po otevření západní fronty v Evropě na pevnině.

Tak ke dni 1. září 1943 vznikla Československá samostatná obrněná brigáda (ČSOB), jejíž hlavní údernou silou se měly stát střední, tzv. křižníkové tanky (podle britské kategorizace). V její výzbroji se nejprve objevily – jako výcvikové – tanky typu Crusader, které od února 1944 doplňovaly mohutnější tanky Cromwell. Po důkladném výcviku osádek byla v souvislosti s vyloděním Spojenců v Normandii vyhlášena pro brigádu mobilizace, což znamenalo její doplnění personálem a materiálem na válečné počty. Po téměř dvou měsících, kdy její výcvikové tanky až na 12 nejméně opotřebovaných Cromwellů vyměnili za nové bojové stejného typu a doplnili stavy ostatních obrněných vozidel, začalo konečně 30. srpna 1944 její naloďování a v průběhu následujícího týdne se ocitla v Normandii.

Na pevnině byla doplněna dalším materiálem a po řadě stmelovacích cvičení 8. října 1944 převzala od Britů svůj úsek fronty na perimetru kolem obklíčeného severofrancouzského přístavu Dunkerque. Tím začalo její bojové nasazení, poněkud netypické pro mobilní tankovou jednotku, neboť zaminovaný a částečně zaplavený terén kolem obléhaného přístavu prakticky anuloval její výhodu pohyblivosti. Ke slovu tak přišla pouze palebná síla tankových děl z pevných pozic za minimálního manévrování, neboť nepočetné výpady proti nepřátelským pozicím vedly k neúměrným ztrátám. Není proto divu, že brigádě nevelel tankista, ale zkušený dělostřelec generál Liška. Do jeho rukou pak 9. května 1945 složil velitel pevnosti Dunkerque, viceadmirál Frisius, kapitulaci.

V průběhu své bojové činnosti utrpěla ČSOB malé materiální ztráty, které byly průběžně doplňovány. Zároveň docházely postupně doplňky na tabulkové počty, přičemž před odjezdem do vlasti v květnu 1945 byly vyměněny ojeté tanky Cromwell za nové, a dorazilo také 22 lépe vyzbrojených tanků typu Challenger. Všechny pak absolvovaly cestu z Francie do západních Čech na podvalnících, takže na nové místo svého působení dorazily ve velmi uspokojivém technickém stavu.

Celkově lze říci, že valná většina tanků a dalších obrněných vozidel československých zahraničních jednotek svými parametry i technickým stavem představovala pro vznikající tankové vojsko značný přínos, ale pro vytvoření skutečně solidního tankového vojska jich bylo příliš málo. A tak se naplnění plánovaných stavů nově stavěných útvarů stalo úkolem pro nastávající mírové období, přičemž bylo nutno využít ve velké míře i německých obrněných vozidel, ukořistěných na území republiky.

2/I

Vznik tankového vojska ajeho organizační vývoj 1945–1950

Bezprostředně po skončení války byla podniknuta nutná opatření pro vytvoření struktury nové československé armády. Ta samozřejmě, stejně jako před válkou, měla zabezpečovat obranu území státu proti vpádu nepřítele, který teoreticky zůstával stejný: Německo aMaďarsko, byť to vroce 1945 byly poražené státy vtroskách. Po komunistickém převratu vúnoru 1948 se čistě obranná strategie armády neměnila, pouze její dislokace postupně dostávala jednostranný charakter, počítající se západem jako nejohroženějším směrem. Nově byly jako nepřátelské definovány armády „imperialistických velmocí“ USA, Anglie aFrancie, které podle představ komunistické vlády bažily po likvidaci socialistických vymožeností vČeskoslovensku, přičemž jako nástupní prostor pro útok měly využít své okupační zóny vNěmecku aRakousku. Do konce 40.let tak mírová organizace apočetní stavy československé armády odpovídaly jejímu obrannému charakteru, počítajícímu sjejím nasazením pouze vrámci území státu.

Provizorní organizace armády platná k25.květnu 1945 rozdělovala státní území na čtyři vojenské oblasti (VO), jimž byly podřízeny divize víceméně kopírující své předválečné dislokační prostory, doplněné čtyřmi rychlými divizemi (rd). Tankové jednotky zahraničního vojska ivytvořené doma zkořistního materiálu měly sloužit jako samostatně organizované útvary podpory rd jednotlivých vojenských oblastí ihlavního velení. Předpokládaný velký rozvoj tankové zbraně byl naznačen vznikem velitelství tankového vojska na stejné úrovni jako velitelství pěchoty adělostřelectva. Vzhledem ktomu, že se tankové jednotky dosud formovaly avlétě 1945 plnily zároveň úkoly při zajištění pohraničí, proces jejich definitivního začlenění trval přes tři měsíce.

Nejpočetnější ČSOB, dosud vpodřízenosti XXII. armádnímu sboru americké armády, se po přesunu do vlasti rozmístila vprostoru Plzeň – Klatovy – Horažďovice. Jejím úkolem bylo střežit části demarkační linie, kde vystřídala jednotky amerického V.sboru, ajejí velitelství bylo ve Stříbrných Horách. K1.červnu 1945 se její označení změnilo na 1.tankový sbor (1.ts), zatímco podřízené tankové prapory č. 1–3 byly přejmenovány na 11.až 13.tankovou brigádu (tb) aod 15.července záložní tanková rota (ZTR) sdoplňky od ostatních brigád vytvořila ještě 14.brigádu. 1.tankový sbor jako největší úderná síla měl sloužit jako dispoziční jednotka hlavního velitelství operující armády.

Tanky Cromwell IV při výcviku ve střelbě zkulometu na polní střelnici

Se svými 224 středními a38 lehkými tanky, 41 průzkumnými obrněnými auty adalšími více než 200 obrněných transportních apomocných vozidel tvořil 1.ts valnou většinu tehdejších československých tankových sil. Také jeho personální obsazení bylo vrámci tankových vojsk dominantní – 6648mužů, ztoho 114důstojníků zpovolání a387záložních. 1.ts přešel plně pod velení československé armády až 1.září 1945, ale již 27.srpna došlo vPraze na Staroměstském náměstí za účasti 1800 amerických vojáků kjeho slavnostnímu vynětí ze svazku XXII.sboru USArmy.

Druhým kompaktním útvarem byla 1.čstb, která po doplnění 60 tanky T-34/85 od sovětského 1.ukrajinského frontu, vpolovině června 1945 dosáhla opět tabulkových počtů. To se již vrátila na místo svých posledních bojů voblasti Moravské Ostravy, aby zajistila hranici sPolskem mezi Vrbnem pod Pradědem aJablunkovem. Severní soused se totiž nehodlal smířit sposunem hranic do stavu zroku 1938 před jeho záborem Těšínska ashromažďoval zde silné jednotky. Situace se uklidnila, až když dal Sovětský svaz najevo, že polské požadavky na revizi hranic nepodpoří, přesto brigáda zůstala soustředěna vtomto prostoru až do konce července 1945. Vrámci první provizorní organizace československé armády byla podřízena 3. VO svelitelstvím vBrně adisponovala 70 tanky T-34/85, čtyřmi starými T-34/76, jedním lehkým T-70M asedmi těžkými IS-2. Její personální stav čítal 5179 osob, ztoho 43 aktivních a127 záložních důstojníků. Předvídalo se, že vytvoří základ pro tankové posily jednotlivých vojenských oblastí.

Třetím tankovým útvarem, který se ustavil bezprostředně po ukončení války vkvětnu 1945, byl 1.tankový prapor (tpr) vPraze jako dispoziční jednotka 1.VO. Vznikal na základě pražské povstalecké tankové jednotky, organizované předválečnými důstojníky útočné vozby od 5.května zukořistěných obrněných vozidel. Do konce srpna shromáždil aevidoval 103 obrněnců, převážně protektorátní výroby – LT vz.38, Marder aHetzer, ale většinou nepojízdných či nevyzbrojených. Bojeschopné stroje byly vyslány brzy po válce do pohraničí, aby zajišťovaly oblasti sněmeckou menšinou, azůstaly zde až do podzimu 1945.

Nelze pominout ani rotu obrněných vlaků vNymburce, sestavenou zpočetného materiálu zajištěného vMilovicích, kde od druhé poloviny roku 1944 působil německý náhradní oddíl obrněných vlaků, atéž zvozidel přivezených zpohraničí. Zněho se podařilo postavit tři parní obrněné vlaky nazvané Svoboda, T.G. Masaryk aDr.E. Beneš, arovněž dva motorové – Generál Pavlík aMaršál Stalin. Mimo ně měla rota ve stavu také řadu jednotlivých obrněných kolejových vozidel ačtyři lehké tanky LT vz.38. Jednotka opět podléhala 1.VO atři zjejích pěti obrněných souprav působily vpohraničí až do poloviny prosince 1945.

Sovětský těžký tank IS-2 sehrál včeskoslovenské výzbroji pouze epizodní roli.

Vykolejený dělový vůz motorového obrněného vlaku vdobě jeho nasazení vpohraničí

Tanky T-34/85, hlavní síla Tankového sboru, tehdy ještě nepočetná

Souběžně sorganizací anasazením výše zmíněných jednotek obrněných vozidel při zajišťování pohraničí vzniklo při Ministerstvu národní obrany (MNO) Velitelství tankového vojska (VTV), které pracovalo na vytváření své pevné struktury. Do služby se přihlásilo více než sto předválečných důstojníků útočné vozby, tedy téměř všichni kromě patnácti, kteří zahynuli jako účastníci domácího odboje. Mezi tyto oběti patřili ibývalí velitelé pluků útočné vozby: gen. Pavlík, plk. gšt. Procházka, plk. Morávek aplk. Buršík. Aby se staří důstojníci seznámili snovou technikou, prošli nejprve krátkodobými kurzy uzápadních ivýchodních jednotek apotom nastoupili na různé velitelské funkce. Mužstvo adůstojníky doplňovali záložníci, povolaní do činné služby již 27.května 1945.

Mírová organizace československé armády, která vstoupila vplatnost 1.října 1945, znamenala pro VTV přeskupení jeho sil tak, aby pokryly potřeby nově formovaných divizí. Čtyři divize, po jedné vkaždé vojenské oblasti, byly postaveny jako rychlé, což mělo svůj původ již vpředválečné armádě. Tehdy tyto nesourodé jednotky měly ve své sestavě motorizovanou pěchotu, jezdeckou brigádu, dva prapory tanků ajízdní imotorizované dělostřelecké pluky, nově pak obsahovaly motorizovanou pěchotu adělostřelectvo, posílené za války tankovou brigádou. Další dvě divize – 1.a3., přeformované na motorizované (motd), posléze rychlé, dostaly do podřízenosti též po tankové brigádě. Veškeré lehké tanky se ve válečné organizaci rozdělovaly po pěti kusech do 16 motorizovaných přezvědných (průzkumných) oddílů všech divizí atankového sboru.

Ke stejnému datu narukovali do prezenční služby vybraní muži zpěti ročníků, kteří za války tuto službu neabsolvovali. To umožnilo nahradit povolané zálohy ademobilizované vojáky, kteří měli svůj domov mimo republiku achtěli se tam vrátit. Pochopitelně noví branci neměli vojenský výcvik, atak bylo potřeba je urychleně proškolit vpříslušných odbornostech, což zvláště utankového vojska znamenalo velký problém. Důstojnický sbor, který měl skýtat záruku rychlé výstavby tohoto nového druhu vojska, zdaleka nedosahoval potřebných počtů, neboť tankistů, důstojníků zpovolání, bylo málo adoplnilo je pouze 108 na vlastní žádost aktivovaných záložních důstojníků, kteří však vesměs měli zkušenosti zfronty.

Vrámci jednotlivých tankových brigád probíhal výcvik vojáků vsituaci, kdy se teprve usazovali vnových posádkách, chyběly jim učební pomůcky ipotřebná literatura. Již tak malé počty obrněných vozidel musely posloužit jako výcvikové, což se pochopitelně odrazilo na jejich vysoké poruchovosti. Od 15.září 1945 začalo znovu fungovat také Tankové učiliště (TU), zatím vLoučeni uNymburka, neboť vjeho původní posádce – Milovicích – měla svoji základnu sovětská vojska, takže se tam přestěhovalo až po jejich odchodu 16.prosince. Důstojnický dorost na Vojenské akademii (VA) vHranicích byl vtankistické odbornosti školen prostřednictvím zde detašované roty, vybavené materiálem západního ivýchodního původu.

Khlavní změně vrámci tankového vojska došlo na základě výnosů č.505 VTV/Hlavního štábu ze dne 11.září 1945, který stanovil jeho novou organizaci, ač.506, určujícího mírové posádky pro jednotlivé brigády. Změny apřesuny se začaly okamžitě realizovat, neboť k1.říjnu 1945 už měly všechny jednotky začít normálně fungovat vmístech své nové dislokace. Tankový sbor (TS), bez čísla, jako nejvyšší svazek zůstal zachován, ale jeho složení se změnilo. Dosavadní 11.až 14.tb, sestavené zpodstaty ČSOB, zněj byly vyňaty anahrazeny 1.československou samostatnou tankovou brigádou. Ta tímto povýšila na Tankový sbor ajejí tři tankové prapory vytvořily brigády sč.1 až 3.

Nový TS, využívající nyní sovětský materiál, rázem přišel odvě třetiny úderné síly, neboť jeho stav klesl ze 224 na 76 středních tanků. Jeho brigády tak měly vyzbrojený pouze první prapor odvou rotách, zbylé dva byly rámcové bez výzbroje. Usboru se zvýcvikového praporu vytvořil také prapor těžkých tanků, přímo podřízený jeho velitelství, jehož materiál však ke konci roku 1945 tvořilo pouze pět těžkých tanků IS-2, doplněných dvěma středními T-34/85. Doplňování československého tankového vojska do doby, než dostane techniku domácí výroby, se od samého počátku předpokládalo řešit dovozem tanků zSSSR, takže sbor měl brzy posílit. Pro potřebu TS byly objednány dvě brigády T-34/85 (130 kusů) a20 těžkých tanků IS. Velitelství TS vMoravské Třebové se ubytovalo ve vojenském gymnáziu, 1.tb ve Vysokém Mýtě, 2.tb ve Svitavách a3.tb vPardubicích.

Samostatné tankové brigády pro rychlé divize měly naplněny materiálem dva prapory, třetí byl rámcový anavíc disponovaly každý 9–10 lehkými tanky Stuart VI. 11.tb se usadila vposádce Milovice apodléhala 13.rd vKolíně, 12.tb ve Voticích náležela k15.rd vBenešově, 13.tb vOlomouci pak 8.rd vNovém Jičíně a14.tb se přesunula do Turčianského Sv. Martina surčením pro 4.rd vŽilině. Kořistním materiálem vyzbrojený 1.tankový prapor vPraze se stal základem pro 21.tb, která zůstala na místě pro potřeby zdejší 1.motorizované divize, apro 22.tb, dislokovanou vHodoníně poblíž kroměřížské 3.motd. Tyto brigády měly pouze po dvou praporech, přičemž první byl úplný adruhý rámcový.

Lehké tanky LT-38/37 tvořily základ výzbroje 21. a22. tankové brigády.

Rota obrněných vlaků se po opuštění milovického vojenského prostoru sovětskými vojsky koncem roku 1945 soustředila ve své již před válkou vybudované základně sremízou akolejištěm vMilovicích. Tehdy už měla tolik materiálu, že mohla postavit pět parních obrněných vlaků (Svoboda, T. G. Masaryk, Dr.E. Beneš, Generál Štefánik acvičný Orlík) atři motorové soupravy (Generál Pavlík, Maršál Stalin acvičnou J. M. Hurban). Kromě toho disponovala rota deseti obrněnými drezínami, těžkým motorovým obrněným kolejovým vozem italského původu Littorino, několika záložními bojovými vozy arozsáhlým parkem pomocných kolejových vozidel. Proto již od srpna 1945 používalo nadřízené VTV 1.VO pro tuto jednotku označení prapor obrněných vlaků (POV), oficiálně to však Hlavní štáb schválil až vlednu 1946.

Na počátku roku 1946 čítala československá armáda více než 250000 osob, znichž vrámci tankového vojska sloužilo pouze 10805. Více jak polovina – 5249 – náležela do stavu TS, znich bylo 182 důstojníků, 177 rotmistrů, 73 délesloužících poddůstojníků aostatní byli vojáci základní služby. Ujednotlivých samostatných tankových brigád sloužilo od 700 do 1100 mužů. Výnosem Hlavního štábu /VTV z8.ledna 1946 bylo přeloženo do stavovské skupiny důstojníků tankového vojska se zpětnou platností k1.říjnu 1945 celkem 337 poručíků až plukovníků, sloužících utěchto jednotek. Znich 109 sloužilo aktivně uútvarů útočné vozby již před válkou, 22 upluku útočnej vozby slovenské armády (část znich také včs. armádě před válkou) azbytek tvořili bývalí příslušníci zahraničních jednotek.

Jestliže personální naplněnost tankového vojska, pokud se týká stálých příslušníků vté době, nepřekračovala 50%, uvojáků prezenční služby nebyla omnoho vyšší, zde ale spíše zdůvodu nenaplněnosti útvarů technikou. Utankových brigád se počítalo podle sovětského vzoru stabulkovým počtem 65 středních tanků (3×21 upraporů plus dva uvelitelství), avšak žádná znich tohoto stavu nedosahovala. Brigády rychlých divizí – 11.až 14.– na tom byly s48 až 59 tanky Cromwell aChallenger nejlépe, ale nemohly počítat sžádnými doplňky, neboť dodávky tohoto materiálu po válce se nepředpokládaly, atím pádem ani nerealizovaly. 1.a2.tb TS dostaly vbřeznu 1946 ze Sovětského svazu po 20 kusech T-34/85, 3.tb pak 18 těchto tanků apozději téhož roku dorazilo ještě pět tanků, ale pak dodávky na další tři roky zamrzly. 21.a22.tb vůbec žádné střední tanky neměly adisponovaly dohromady pouze 20 lehkými tanky LT vz. 38 a19 tankovými stihači.

Na počátku dubna 1946 mělo VTV vevidenci namísto tehdy předepsaných tabulkových mírových počtů – šesti lehkých, 683 středních a22 těžkých tanků a37 obrněných automobilů – jen 356 středních apět těžkých tanků. Lehkých tanků LT vz.38 aStuart VI bylo 28 resp. 38, obrněných aut BA-64B aHumber Scout Car 30 resp. 41.Doplnění mírových stavů jednotlivých brigád, TU, praporu těžkých tanků apřezbrojení 21.a22.tb na sovětský materiál měl zajistit plánovaný nákup 253 tanků T-34/85 a33 IS. Válečné stavy pak předpokládaly doplnění dalšími 349 kusy T-34/85, aby se mohly postavit průzkumné oddíly brigád anavýšit stav tankových praporů na 35 vozů. Vedle toho se zde objevil taképožadavek na 287 samohybných děl, ztoho 243 pro brigádní dělostřelecké pluky, 36 pro baterie průzkumných oddílů aosm pro TU.

Tyto výpočty ovšem zůstaly pouze na papíře. Vzáří 1946 došlo naopak ke zředění stavů tankových brigád ve prospěch dozbrojení 21.a22.tb materiálem Cromwell IV aVI (každá po 30 kusech IV a třech VI). K1.říjnu 1946 tak čítaly jednotlivé brigády včetně lehkých tanků: 1.–3. (TS) 35, 33 a32 vozů, 11.–14.(rd) 44, 51, 44 a46 vozů apo 58 vozech měly 21.a22.tb pro 1.a3.motd, reorganizované od 1.března 1946 na rychlé se stejnými čísly. TS měl uvelitelství sedm středních tanků, POV čtyři lehké tanky, tankové učiliště 28 různých tanků aprapor těžkých tanků, podřízený velitelství TS, pět těžkých adva střední tanky.

Nejčetnější tanky československé armády Cromwell při přehlídce vPraze na Strahově

Ve stejné době proběhly také tři dislokační změny, když se 3.tb zPardubic přemístila přímo kvelitelství TS do Moravské Třebové, 12.tb zVotic putovala do Českého Krumlova a21.tb se přesunula zpražských kasáren vRuzyni do Žatce. Od jara 1946 do podzimu roku 1947 také 14.tb anásledně ivětšina ostatních brigád poskytovaly své jednotky armádě, snažící se zabránit přechodu skupin ukrajinských nacionalistů, tzv. banderovců, zPolska přes Slovensko do Rakouska. Použity byly lehké tanky LT vz.38 aStuart iobrněné automobily BA-64B aHumber, které se však žádného bojového střetu nezúčastnily apředstavovaly spíše morální podporu pro pěší jednotky; na druhou stranu ovšem tyto akce narušovaly výcvik aopotřebovávaly techniku.

Rok 1947 nepřinesl tankovému vojsku žádný přísun tolik potřebných tanků, nicméně vjeho sestavě se ve větších počtech začala objevovat samohybná děla, resp. tankové stihače. Továrny ČKD aŠkoda měly od války rozpracovány stovky těchto vozidel, známých pod názvem Hetzer, vojáci je však ohodnotili jako nevhodná pro výzbroj tankového vojska, atak objednali pro cvičné účely uČKD pouze 50 kusů neozbrojené verze, označované ST-III. Sto plně ozbrojených Hetzerů soznačením ST-Izde armáda objednala až vletech 1946 a1947, aby dočasně doplnily zatím řídké stavy bojových vozidel tankových brigád; útvary je dostaly mezi dubnem 1947 apočátkem roku 1948.

Cvičné stihače ST-III se dostaly ke všem tankovým útvarům.

Tank T-40/75 od 1. tankového pluku přímé podpory při cvičení spěchotou

Škodovy závody vPlzni obdržely objednávku na 20 ST-I, avšak od velitelství dělostřelectva (VD), které hodlalo přezbrojit své tři protitankové dělostřelecké pluky č.204, 207 a209 ztažených na samohybná děla. Kromě toho začaly být do plzeňského závodu po desítkách stahovány do opravy kořistní Hetzery od jednotek aze sběrných míst apoté se rozesílaly jak protitankovým dělostřeleckým plukům, tak později, když se samohybné útvary dělostřelectva zrušily, novým jednotkám tankového vojska. Velení armády také rozhodlo otom, že vČKD bude opraveno 80 německých středních tanků Pz KpfwIV avAutomobilní zbrojovce č.1 (AZ-1) vPřelouči 120 útočných děl StuG III. Konečně rozumně usoudilo, že by se mělo využít obrovských zásob válečného materiálu avlastních výrobních kapacit, neboť dodávky ze zahraničí nebyly vdohledu. Vroce 1947 totiž dorazilo vedle dvou těžkých tanků IS-III ze SSSR jen12motorů apřevodovek pro tanky T-34/85 azAnglie motory Meteor pro vozy Cromwell.

Tíživá hospodářská situace apro mírové potřeby předimenzovaná struktura armády vedly na podzim 1947 kjejí radikální reorganizaci asnížení počtů jednotek iosob. Tankové vojsko jako hlavní úderná síla sice personálně touto redukcí neutrpělo, snížily se však počty tankových brigád ato zdevíti na šest. Tímto opatřením se podařilo naplnit všechny prapory zbývajících brigád materiálem, nicméně celkově nedostatečný počet tanků nadále přetrvával. Prvním počinem vroce 1947 bylo vdubnu zrušení praporu těžkých tanků apředání jeho materiálu TU. To se během léta natrvalo přemístilo do kasáren vDědicích uVyškova, kde působilo již od roku 1938, aoficiálně zde zahájilo svoji činnost 27.října 1947. Vté době mělo ve stavu úctyhodnou sestavu 122 obrněných vozidel patnácti typů.

Ostatní reorganizační adislokační změny probíhaly od září ak1.říjnu 1947 již působily některé útvary na nových místech. TS přesunul své velitelství do Olomouce abyly mu podřízeny jen dvě brigády – 11.vMoravské Třebové a12.ve Šternberku. 11.tb byla pouze přečíslována ze 3.tb azůstala ve své posádce, zatímco 12.tb vznikla způvodní 1.tb apřemístila se zVysokého Mýta. Již včervenci 1947 byla zrušena 2.tb ve Svitavách, aby svým materiálem apersonálem posílila zbylé dvě brigády TS, které tak mohly naplnit své třetí, dosud rámcové, prapory.

Obdobná rošáda postihla itankové brigády rychlých divizí, neboť jejich počet se snížil odvě vdůsledku zrušení 8.rd vNovém Jičíně a13.rd vMladé Boleslavi. Dislokace apřidělení 21.tb pro 1.rd se nezměnily, 22.tb se přemístila do Dědic uVyškova při stejné podřízenosti 3.rd. Dále vznikla 23.tb ato přečíslováním 11.tb od zrušené 13.rd, nyní podřízená 15.rd vKolíně. Tato divize byla taktéž přečíslována na 8.rd, neboť toto číslo se uvolnilo po zrušení divize vNovém Jičíně. 23.tb nově působila ve Vysokém Mýtě. Přečíslování se nevyhnula ani 14.tb, neboť se změnila na 24.tb, ale zůstala vMartině vpodřízenosti 4.rd vŽilině. Rozpuštěny byly původní 12.a13.tb vČeském Krumlově aOlomouci.

Už vbřeznu 1948 se vrátila 23.tb zpět do Milovic, ale na podzim téhož roku začalo její opětné stěhování, tentokrát do Strašic. Přesunuly se však pouze její tankové prapory svelitelstvím, ostatní složky zůstaly vmilovické posádce, kde se zároveň začal formovat IV. tankový prapor. Ten měl vbudoucnosti vytvořit samostatný 1.tankový pluk přímé podpory (1.tppp) ajeho materiální základ tvořily opravené německé střední tanky Pz KpfwIV, nově označené jako T-40/75. Dne 3.března 1948 dostala 23.tb sohledem na svou slavnou minulost čestný název „Dunkerská“, ale kvůli komunistickému převratu vČeskoslovensku se zněho dlouho netěšila, protože již 31.května 1949 jí byl odejmut.

Usmívající se tankisté usazení vtomto ST-III ještě netuší, že jejich černé barety jsou ideologicky závadné.