Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Juan Granados

Španělští Bourboni

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4825. publikaci

Odpovědný redaktor Jiří Krejča
Přeložila Andrea Fajkusová

Sazba Q point
Počet stran 264
První vydání, Praha 2012
Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© 2010 Ediciones Nowtilus S.L.
Czech language edition © Grada Publishing, a.s., 2012

Kniha byla přeložena z originálu Breve historia de los Borbones españoles,
vydaného nakladatelstvím Nowtilus, Španělsko.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4097-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7185-4 (elektronická verze ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-7186-1 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Předmluva

Pro Španěly, kteří právě pohřbili Franka, neznamenalo prohlášení Juana Carlose I. králem nic jiného než nejistotu, odrážející jejich zkušenosti z historie: zase Bourboni. Pro některé to byl král Juan Carlos I. Krátký, pro většinu symbolizoval španělské fátum 1 – jeden rozkazoval, ostatní poslouchali a kromě toho politika stejně nikoho nezajímala. Franco ho prostě posadil na trůn a … tak tam seděl. Na jak dlouho?

Tehdy, v roce 1975, však Španělé určitě nepřemýšleli o tom, že v případě této dynastie není toto ovzduší nejistoty po usednutí nového prince na trůn nejen ničím novým, ale že jde o jakousi historickou konstantu. A nejen ve Španělsku. Stejně tomu bylo v kolébce bourbonské dynastie, ve Francii 16. století, kde to „vše začalo“, jak připomíná Juan Granados, „25. července 1593 v Paříži uspěchanou konverzí ke katolické víře“. Pak přišly královraždy, protežované menšiny, revoluce – fronda – a mladý král, Ludvík XIV., který dal od prvního dne své vlády jasně najevo, že rozkazuje on a nikdo jiný: ad legibus solutus. Nejistota skončila… až do roku 1789.

Ve Španělsku však byl od příchodu prvního Bourbona v roce 1701 každý nástupnický přechod bez výjimky obtížným porodem, který krále nutil k tomu, aby byl z počátku (přinejmenším) smělý. Navzdory zákonu o kontinuitě, který platí ve španělské monarchii, představuje totiž nový král vždy riziko (někdy dokonce i pro starého krále, jak zjistil Karel IV., otec), hádanku (královna vdova Isabela Parmská neočekávala ze strany Ferdinanda VI. takové opovržení a Barbara zas tolik lásky), rozchod (Karel Bourbonský… a jeho karlisté), nepříjemnosti (Alfons XII., ještě chlapec, otec „takového královského nic, ale už krále“, řečeno slovy Práxedese Matea Sagasty), problém (Isabela II., ještě holčička a…), „neomluvitelnou katastrofu“ od roku 1926 (Alfons XIII., král, který opustil Španělsko) nebo řešení směřující ke čtyřiceti letům bezpráví (Juan Carlos I.). Jak říká Juan Granados, je možné, že k tomu všemu došlo kvůli „příslovečnému bourbonskému lpění na tradicích“. Bourboni „vždy povstanou ze svého popela“.

Juan Granados je odvážný autor, význam této jeho knihy spočívá především v jeho cti vzdělance, vrozené poctivosti a snahy dobrat se historické objektivity, která musí dílu o Bourbonech na této úrovni nutně dominovat. A to je to, co je pro něj a tuto knihu spásou, v dnešní době, kdy názory bez důkazů – mediální povyk –, cynismus různých výkladů dějin a politicky zainteresovaný revizionismus zahánějí historickou prokazatelnost (a samozřejmě i pravdu) do kouta. Vládnoucí dynastie Bourbonů a její potomci jsou dnes opět všude… jen v historických knihách nikoliv. Pokud si dobře vzpomínám, poslední seriózní pokus o napsání dějin rodu Bourbonů spadá do roku 2000 (mimochodem, tento soubor zahrnuje poslední „historické“ dílo zesnulého Javiera Tusella o Juanu Carlosovi I.). Proto je tato kniha, která vychází o deset let později, o to zajímavější.

Juan Granados je profesorem historie na gymnáziu – vykonává tedy veřejnou službu. Navzdory těm, kdo na tyto chráněné veřejné zaměstnance útočí – a poté usilují o to, aby vychovávali jejich děti! – toho dává ještě více, než se po něm žádá (což ostatně není u zasloužilého profesorského sboru nic výjimečného). Je tedy jedním z těch, o nichž Campomanes 2 mluvil jako o fantastech vymýšlejících si bláznivé reformy: „Nechtějí nic pro sebe; všechno dávají ostatním.“ Profesoři jako Granados učí ve škole i mimo ni, proto sepsal Dějiny Ferrolu, Dějiny Galicie a Dějiny současného Španělska.3 Kompletní soubor dějin: místních, regionálních, národních. O Granadosovi nelze říct, že si žije pohodlně a v klidu, který mu skýtá doživotní profesura, dvě hodinky vyučování denně.

Granados napsal i tři, samozřejmě historické, romány, přičemž jeden z nich je výjimečný: Sartine y el caballero del punto fijo (Sartine a rytíř pevné mušky, 2003). Jeho romány se čtou skoro jako historické texty – tedy podobně jako Delibesův El Hereje (Kacíř) – zatímco jeho historické knihy jsou napsané tak dobře, že se čtou jako román, jako je tomu i v tomto případě. Je to tedy především dobře napsaná kniha.

Juan Granados nám zkrátka prokázal další službu: napsal tuto knihu o vládnoucí dynastii, abyste se vy, čtenáři, mohli v klidu obeznámit s nezpochybnitelným průběhem historických událostí, které se odehrávají v dichotomii král – království, v níž my, Španělé, žijeme už celá staletí. Vzhledem k tomu, že lze očekávat, že se v královském paláci brzy znovu usídlí nejistota, že dojde ke střídání na trůnu, má čtenář díky této knize po ruce přehledné informace a solidní argumenty k tomu, aby se mohl podílet na tom, co bude, dnes stejně jako včera, nadále charakterizovat Španělsko, podobně jako býčí zápasy a fotbal. Aby mohl vyjádřit, nahlas a jasně, co si myslí o Bourbonech, ať už bude mít po ruce konkrétní údaje nebo ne (to je samozřejmě to nejmenší). Urážka majestátu, ano, ale také – a někdy neslučitelně s tím – urážka španělského lidu. Uvidíme, zda se tento lid, který se stal – především po puči z 23. února – „juancarlistou“, jednoho dne stane také „felipistou“ a oživí tím staré tajemství, které umožňuje ono „příslovečné přežití“ tak španělského symbolu, jakým je monarchie… v zemi, která už dlouho touží po dobře spravované republice!

José Luis Gómez Urdáñez

profesor moderních dějin

1 Pozn. překl.: Fátum znamená osud.

2 Pozn. překl.: Pedro Rodríguez de Campomanes byl španělský politik, právník a ekonom. Byl ministrem financí a předsedou Rady Kastilie za Karla III.

3 Pozn. překl.: Historia de Ferrol, Historia de Galicia, Historia Contemporánea de España.

Úvodem: „Paříž stojí za mši“. Původ rodu Bourbonů

Příjmení Bourbon, ve Španělsku psáno Borbón, pochází z místního názvu hradu Bourbon-l´Archambault, ležícím ve francouzském departementu Auvergne (okres Moulins). Ten byl rodovým sídlem všech členů tohoto šlechtického rodu, jenž je podle genealogů potomkem druhé větve dynastie Kapetovců, vládnoucí ve Francii v letech 987–1328. Bourboni žili pod mocenským vlivem dynastie Valois, která panovala ve Francii od roku 1328 až do roku 1559, kdy tento rod vymřel po meči. Kořeny mimořádného úspěchu plodné dynastie Bourbonů je třeba hledat právě v nezadržitelném úpadku rodu Valois a jednom šťastném rozhodnutí: vévoda Antonín Bourbonský (1537 až 1562) se oženil s dědičkou navarrské dynastie Janou de Albret a stal se navarrským králem. Tím tento spíše venkovský a průměrný rod vstoupil s nečekanou razancí do „velkých dějin“ Francie.

Pohled na mateřský hrad Bourbonů v Moulins, dnes z velké části úctyhodnou zříceninu.

Štěstí se velmi brzy stane spojencem novopečeného navarrského krále, když roku 1559 předčasně umírá Jindřich II. a zanechává po sobě prázdný trůn a vládu Francie v nedobrých rukou vévodů de Guise a královny vdovy Kateřiny Medicejské. Bourbonský vévoda, jako vůdce všech francouzských hugenotů (protestantů), proti nim vojensky vystoupí s cílem získat korunu nejlidnatějšího království Evropy. Francie, zmítaná krutými náboženskými válkami, se zachová k dynastii Bourbonů velkoryse. Během nepřátelských útoků zemřou tři synové Jindřicha II., zástupci mužské větve rodu vévodů de Guise a samotné regentky, a cesta pro třetího syna Antonína Bourbonského, Jindřicha III. Navarrského, je volná. Na trůn usedá jako Jindřich IV. Samozřejmě že se to neodehrálo tak jednoduše, brány Paříže se Jindřichu Navarrskému otevřely až poté, co se naprosto pragmaticky – tato vlastnost bude od té doby nejdrahocennějším rysem bourbonské dynastie – rozhodl uchýlit do náruče katolické víry. Protestantskou doktrínu zavrhl slovy „Paříž stojí za mši“, jasně dokládajícími, že si francouzský trůn skutečně vysloužil konverzí ke katolicismu. Jeho krok se zapsal do historie jako jeden z nejlepších příkladů politické praxe, v těsném závěsu za obratnými vytáčkami v Machiavelliho Vládci. Toto gesto, které již v předstihu podtrhl přáním, aby si všichni jeho poddaní mohli každou neděli dopřát „kotlík slepičí polévky“, a vydáním Nantského ediktu (1598), kterým započalo plodné období náboženské tolerance ve Francii, za královskou korunu rozhodně stálo a položilo definitivní základy nejmocnější královské dynastie v evropských dějinách. Avšak ani dobré vize neuchránily Jindřicha IV. před podivnou vraždou spáchanou na něm ještě podivnějším Françoisem Ravaillakem.

François Ravaillac, vrah Jindřicha IV. Bourbonského. Ravaillac byl temnou postavou, přesvědčen o tom, že ho Bůh pověřil, aby skoncoval se životem ochránce hugenotů.

Již jen pouhé líčení toho, co spravedlnost provedla s jeho vrahem, jasně poukazuje na nové způsoby a zvyky monarchie, která chtěla být nejdříve příkladem poslušnosti a potom jednoduše absolutistickou monarchií:

Ravaillac byl mučen po tři dny, potom ho odvedli na náměstí Grève. Tam mu kleštěmi vyrvali prsní bradavky a další kusy masa, rozžhavenými železy ho pálili na různých částech těla (na hrudi, bocích a nohou). Ruku, která svírala vražednou dýku, mu spálili v hořící síře a na rány a popáleniny mu nalili směs roztaveného olova, vařícího oleje a hořící pryskyřice. Jakmile s tím skončili, přivázali ho za ruce a za nohy k ocasu čtyř koní, kteří ho roztrhali na kusy. Jeho údy byly spáleny a z celého těla zbyl jen popel.

Mučení Ravaillaca na náměstí Grêve v Paříži. Šlo o státní popravu, jejíž exemplární charakter byl naplánován do nejmenších detailů.

Tolik shrnutí „Úryvku ze záznamů Pařížského parlamentu o trestním řízení proti Françoisovi Ravaillacovi poté, co spáchal vraždu na králi Jindřichu IV., včetně ústního procesu a mučení, kterému byl podroben, a o tom, co se událo na náměstí Grève během jeho popravy“.

Od té doby následníci Jindřicha IV. neprojevovali přílišné sklony k ústupkům vůči lidu. Vždy však k němu zaujímali otcovský postoj a často také pozici divotvorce, což se ukázalo jako účinné jak pro jejich záměry, tak pro politický a hospodářský vzestup jejich království. Bezvýznamný Ludvík XIII. (1610–1643), nástupce Jindřicha IV., měl tu smůlu, že jím opovrhovaly dvě nejdůležitější ženy jeho života, nejdříve jeho matka Marie Medicejská a potom jeho manželka Anna Rakouská, dcera španělského krále Filipa IV. Nicméně na druhou stranu byl tento žárlivý a podezřívavý král, jehož zvěční v 19. století Alexandre Dumas ve své mušketýrské sáze, i dítětem štěstěny, protože se mohl obklopit vskutku výjimečnými osobnostmi, mistry umění vládnout. Jejich hlavním představitelem byl kardinál Richelieu, v mnoha ohledech otec toho, čemu se začalo říkat „státní zájem“. Toto krédo bylo nadřazené všemu ostatnímu, ať už se jednalo o náboženské vyznání, dohodu, smlouvu nebo spojenectví. Richelieu zavedl ve Francii novátorský a moderní způsob vládnutí, který zahrnoval centralizaci správy a poslušnost feudálních pánů, a nastínil tak počátky toho, co se brzy stane absolutismem Krále Slunce. Absolutismem spíše zamýšleným než reálným, přesto můžeme-li označit nějaké evropské království za absolutistické, potom to byla bezpochyby Francie Ludvíka XIV. (1643–1715), dědečka a hlavního mentora Filipa V., prvního Bourbona na španělském trůně. Mimochodem dědečka, který byl mužem činu a který byl schopen, jak vyprávějí kroniky, přijímat cizí vyslance a zmocněnce pohodlně usazený na své toaletní židli ve Versailles. On na to měl alespoň židli, jeho dvořané se museli spokojit pouze s hromádkou slámy za paravánem v kterémkoli sále paláce; koneckonců jen on byl Bohem pomazaný král a ztělesněním mytického svatého Ludvíka.

Když na tohle navážeme a zopakujeme si od začátku všechny zvraty dlouhého panování Ludvíka XIV., nalezneme více než jeden klíč k vysvětlení známých -filií a -fobií španělských Bourbonů. Jak jsme již řekli, šťastné kralování „dědečka“ Ludvíka bylo hlavní pohnutkou a zrcadlem pro španělské panovníky 18. století, povznesené a na hony vzdálené starým tradicím hispánské monarchie, kterou zdědili po Habsburcích. A je to zřejmé nejen v těch nejviditelnějších vnějších rysech, např. v paláci La Granja de San Ildefonso, který si nechal postavit Filip V. jako „své“ malé Versailles, ale také ve způsobu vlády, který s větším či menším úspěchem zamýšleli zavést.

Ludvík XIV. přišel na svět, když už to nikdo nečekal, a jeho rodiče byli tak unešeni, že ho pokřtili Louise-Dieudonné (Ludvík-Boží dar). Kvůli předčasné smrti svého otce byl v pouhých pěti letech prohlášen králem, pod poručnictvím regentky, své matky Anny Rakouské, a politickou kontrolou slavného kardinála Mazarina, horlivého pokračovatele Richelieuova díla. Mazarin vyvolával svou silnou intervenční vládou takovou nenávist, že musel čelit dokonce dvěma frondám (povstáním, která byla nazvána podle praků používaných pařížskými vzbouřenci). První byla zosnována samotným pařížským parlamentem, který byl nespokojený se ztrátou pravomocí ve prospěch monarchie; druhá byla vedena významnými šlechtici, kteří, jako např. princ Condé, odmítali zásahy krále do výsad na jejich území. V důsledku toho se zmocnil malého Ludvíka takový strach z lůzy a z Paříže, že opustil Louvre a už se do něj nikdy nevrátil. Nechal si postavit Versailles, největší, nejslavnější a nejhonosnější královský palác všech dob. Toto gesto nejenže dokládalo jeho zájem dobře zviditelnit v očích lidu královskou moc, ale také – a především – to, co se v budoucnu stane jeho hlavní posedlostí: učinit z nepokojné šlechty poslušné dvořany a soustředit vládu nad Francií výhradně do svých rukou, kdy mu nebudou konkurovat parlamenty, cechy nebo jiné elementy tvořící součást tradiční monarchie. Jeho slavná věta „Stát jsem já“ je od té doby nejlepším příkladem toho, co bylo tehdy chápáno jako absolutní moc. Stejně tak je nepochybné, že za panování Ludvíka XIV. Francie definitivně zaujala přední místo na evropské scéně, jak v hospodářské oblasti, s rozvojem merkantilismu pod taktovkou lstivého státního tajemníka Colberta, tak v politice, kde bylo jedním z nejviditelnějších úspěchů získání španělské koruny pro rod Bourbonů.

Až Filip V., vévoda z Anjou, z úst svého úspěšného dědečka uslyší, jaké mají být principy jeho vlády ve Španělsku, dobře si to zapamatuje a nebude se snažit o nic jiného než o jejich uplatnění jak v hospodářské politice nebo městské správě, tak ve své touze zjednodušit a centralizovat složitou státní správu monarchie. Jak uvidíme, veškerá jeho první opatření nesou na bedrech zřetelně vytištěnou nálepku „po francouzsku“. Ne nadarmo byla poslední a hlavní rada jeho dědečka velmi výmluvná:

Skončím jednou z nejdůležitějších rad, které vám mohu dát. Nenechte se nikým ovládat; buďte pánem. Nemějte svého favorita ani prvního ministra. Naslouchejte mu, raďte se s ním, ale rozhodujte vy. Bůh vás učinil králem; dá vám potřebnou prozřetelnost, pokud budete mít zcela jasný záměr.

Ludvík XIV.

Politické pokyny a rady

vévodovi z Anjou

Prozíravý kardinál Richelieu, strůjce moderního francouzského státu, na portrétu dvorního malíře Philippa de Champaigne.

Tento portrét Krále Slunce, dílo Hyacintha Rigauda (1701), se stal součástí lidové ikonografie jako nejvěrnější zobrazení bourbonského absolutismu.

DYNASTICKÁ OTÁZKA, VÁLKA O ŠPANĚLSKÉ DĚDICTVÍ A UTRECHTSKÝ MÍR

Smrt nešťastníka Karla II. v roce 1700, posledního španělského krále z rodu Habsburků, který podle očekávání po sobě nezanechal potomky, znamenala počátek dynastického sporu o španělskou korunu. O trůn usilovali stoupenci arcivévody Karla Habsburského a zastánci Filipa z Anjou, vnuka Ludvíka XIV. Oba pretendenti měli dostatek dynastických důvodů k tomu, aby na korunu aspirovali; Filip, vévoda z Anjou, byl pravnukem Anny Rakouské, starší dcery španělského krále Filipa III., a vnukem Marie Terezy Habsburské, starší dcery španělského krále Filipa IV. Rakouský arcivévoda a pozdější císař Svaté říše římské Karel, mladší syn Leopolda I. Habsburského z jeho třetího manželství s Eleonorou Magdalenou z Neuburgu, si zase dělal nárok na španělský trůn ze strany babičky z otcovy strany, jíž byla Marie Anna Rakouská, mladší dcera Filipa III. Podle pravidel o nástupnictví bylo zřejmé, že francouzská kandidatura je nadřazená, protože její uchazeč o trůn byl potomkem prvorozené dcery krále Španělska. To však nebyl dostatečný důvod k tomu, aby mezi oběma pretendenty došlo k dohodě, takže válka se stala nevyhnutelnou. Především ale také proto, že za pouhou otázkou jmenování krále se rýsoval mnohem složitější problém – vlastní koncepce monarchie. Jestliže mnoho lidí vidělo v arcivévodovi jasného pokračovatele všeobecné politiky rodu Habsburků, pak stejně tolik jiných považovalo vévodu z Anjou za člověka, který přinese do Španělska zpoza Pyrenejí „nebezpečné inovace“. A měli pro to dobrý důvod.

Poslední španělský Habsburk Karel II., zvaný též „Očarovaný“, potvrdil ve své závěti tradiční privilegia mimokastilských království a území (Navarra, Aragonsko, Katalánsko, Mallorca, Valencie a baskické provincie), obnovil jejich svobody, práva a zvláštní zákony ve snaze odstranit propast, která vznikla mezi nimi a korunou v dobách jeho otce Filipa IV., a to v důsledku politiky hraběte-vévody Olivarese nesoucí se v duchu „sjednocení krví a železem“. Ten v podstatě usiloval o to, aby tato království přispívala do královské pokladny poněkud více, než po staletí nabízela. Povstání z roku 1640, vyvolaná částečně těmito válečnými homogenizačními pokusy, které se podle názoru hraběte-vévody právem týkaly každého království na poloostrově, vedla k nezávislosti Portugalska a téměř k nezávislosti království bývalé Aragonské koruny. Na tuto lekci chráněnci Karla II. nikdy nezapomněli. Vzhledem k dění ve Francii, kde veškeré státní záležitosti řídili mocní vrchní správci Ludvíka XIV., sloužící jako královy oči a uši, mnozí předpokládali, že pokud se Filip z Anjou dostane na trůn, pokusí se sjednotit správu a zákonodárné sbory, protože v praxi bude Španělsko považovat za jednotné království. A jejich obavy opravdu nebyly bezdůvodné: když Král Slunce 6. listopadu 1700 uznal závěť Karla II. ve prospěch svého vnuka, kterému tehdy bylo pouhých sedmnáct let, osobně jmenoval Jeana Orryho hlavním ministrem pro Španělsko a bez zastírání ho pověřil reorganizací hispánské vnitřní a hlavně daňové politiky, a to podle představ francouzského centralismu. Tímto krokem samozřejmě popudil Rakušany, Němce a Angličany. Válka se stala realitou.

Roku 1705 tak začala válka o španělské dědictví, která měla být rychlá a pro bourbonskou stranu jednoduchá. Nicméně obsazení strategické enklávy Gibraltar, která je zdrojem konfliktů ještě dnes, anglickým admirálem sirem Georgem Rookem záhy ukázalo, že problém zapustil pevné kořeny a nabyl rozměrů skutečné občanské války. Situaci bourbonské straně velmi ztížilo všeobecné povstání Aragonské koruny proti Filipu V. Důvody prohabsburského postoje Valencie, společně s částí Aragonska, královstvím Murcie a celým Katalánskem byly velmi komplikované, ale všechny souvisely s předsudky, s nimiž se potýkal na těchto územích známý centralismus francouzské Koruny. A podpořila je očekávání, která v odstředivé a na historických výsadách lpící španělské monarchii vyvolal svou závětí samotný Karel II. Mnozí, jako například obyvatelé Valencie, si kromě toho mysleli, že rakouský pretendent by mohl zmírnit tvrdost vrchnostenského režimu.

Z těchto důvodů byla válka nakonec dlouhá a s nejistým výsledkem. Teprve v roce 1711 umožnila série vzájemně souvisejících událostí uzavření míru. V prvé řadě se v Anglii dostali k moci konzervativní toryové a nahradili tak stranu whigů, která byla největší oporou Johna Churchilla, vévody z Malborough, otevřeného stoupence pokračování války se Španělskem za každou cenu. Dále pak zemřel císař Josef I., což přinutilo jeho bratra, arcivévodu Karla, aby usedl na rakouský trůn. A nakonec se sám konflikt vyčerpal. To vše položilo základy míru vyjednaného na předběžných setkáních v Londýně v roce 1712 a stvrzeného utrechtskou dohodou následujícího roku. Kromě stanovení pravidel španělského nástupnictví měl zaručit trvalou rovnováhu sil mezi soupeřícími stranami.

Je známo, že utrechtský mír znamenal pro španělskou monarchii obrovské územní ztráty, ale byl také projevem politického realismu. Ve skutečnosti nebyla monarchie Filipa V. schopna ztracená území udržet; před podpisem smlouvy si tvrdě kritizovaná královská kapsa mohla v evropském prostoru dovolit pouhých dvacet tisíc vojáků a třináct galér. Pro Neapolské království tak bylo určeno jen šest rot španělské pěchoty, sicilský ostrov hlídalo pouhých šest set mužů, Milánské vévodství šest tisíc a na to, co zbývalo z Nizozemí, bylo vyčleněno jen osm tisíc vojáků roztroušených po celém území. Říkalo se, že samotný král nemá dost peněz ani na osobní gardu, která, když mohla odložit mušketu, pracovala na „částečný úvazek“ v řemeslné výrobě. Proto se dnes většinou domníváme, že dohoda z roku 1713 znamenala pro španělskou monarchii skutečné vysvobození. Koruna se tak mohla konečně věnovat správě území jen na Iberském poloostrově a v Indiích, jejímu hlavnímu aktivu. Podle dohod podepsaných v nizozemském Utrechtu a o rok později v německém Rastattu byla Sicílie předána vévodovi savojskému (později byla vyměněna za Sardinii); Milánské vévodství, Neapol, Sardinie a Španělské Nizozemí připadly rakouskému císaři Karlovi a konečně Gibraltar a Menorca se staly tučnou válečnou kořistí Anglie.

Filip z Anjou, zvaný svými chvalořečníky „Smělý“, se tak konečně mohl stát králem Španělska a Indií 4 a položit základy nové bourbonské dynastii.

4 Pozn. překl.: Území označované jako Indie zahrnovalo regiony v jihovýchodní Asii (Východní Indie) a v Americe (Západní Indie). Španělskými Indiemi se rozumí kolonie monarchie v Americe a na Filipínách. Nejvyšším administrativním orgánem pro správu španělských kolonií byla Rada pro Indie (Consejo de Indias).

1/ FilipV. (1700–1746) aLudvíkI. (1742)

VLIV BOURBONSKÉ DYNASTIE, NOVÉ ZPŮSOBY AZVYKY

Filip zAnjou, vnuk LudvíkaXIV. adruhý syn zemřelého Ludvíka, velkého dauphina Francie, se konečně stal králem Španělska. Na francouzském dvoře mladého Filipa vždy považovali za milého člověka těšícího se dobrému zdraví. Při výchově prince nechyběli dobří učitelé, prvním znich byl bezpochyby jeho dědeček LudvíkXIV. Ale byli tady ijiní – jeho vychovatel vévoda zBeauvillers, opatrný kardinál Fleury ajeho preceptor, jímž nebyl nikdo menší než spisovatel ateolog François de Salignac, známý jako Fénelon, autor nesmrtelného díla Příhody Telemachovy apravděpodobně člověk, který podnítil hlubokou zbožnost, dominující monarchovu životu. Přesto byl malý Filip, stejně jako jeho bratři Ludvík aKarel (vévodové burgundský azBerry), dítětem vychovávaným sloužícími adomácími učiteli, bez dohledu alásky svého otce, velkého dauphina. Říkalo se onich, že jsou to nerozhodní anejistí mladíci, což bylo předzvěstí jejich melancholické povahy, která se unich rozvine vdospělém věku. Zdá se, že jen prateta Alžběta Charlotta Bavorská projevovala Filipovi lásku. Prorocky mu říkala „ty můj malý roi d´Espagne“5, ne proto, že by tato stará žena měla věštecké schopnosti, ale kvůli chlapcově ustrašené apokorné povaze, kterou připomínal spíše Habsburka než Bourbona.

Slavný portrét FilipaV., který namaloval Jean Ranc vroce 1723. Přes zdání majestátnosti amoci, král, sužovaný melancholií, měl už vúmyslu abdikovat ve prospěch svého syna LudvíkaI.

Po pompézním rozloučení sfrancouzským dvorem byl 24.listopadu 1700 FilipV. prohlášen vMadridu králem Španělska a4.dubna 1701 triumfálně vjel do hlavního města. Krátce nato, 3.listopadu téhož roku, uzavřel sotva dospělý král Filip sňatek se svou sestřenicí Marií Luisou Gabrielou Savojskou – dcerou Viktora AmadeaII., vévody savojského akrále sardinského, aAnny Marie Orleánské. Nevěstě bylo pouhých třináct let. Přes své mládí si Marie Luisa velmi brzy získala Filipovu lásku. Tehdy už zuřila válka aFilip byl ten „smělý“, který byl schopen postavit se osobně do čela svých oddílů – ve skutečnosti byl posledním španělským králem, který něco takového udělal. Už vté době se vedle Marie Luisy začíná zviditelňovat záhadná dáma, která měla na královský pár obrovský vliv. Máme na mysli Annu Marii de la Trémoille, kněžnu Orsiniovou, kterou vyslal zVersailles LudvíkXIV., aby ovlivňovala krále akrálovnu ve prospěch Francie. Aopravdu toho dosáhla, ačkoliv už to nebyla žádná dívenka. Přestože překročila padesátku, uchovala si kněžna Orsiniová všechen svůj půvab azprivilegované pozice královniny dvorní dámy splétala arozplétala podle své potřeby dvorní záležitosti, vsoukromí úřadovala skrálovským párem aorozhovorech pak přesně informovala Colberta de Torcy, tajemníka LudvíkaXIV. pro zahraniční záležitosti. Povídalo se, že první dvorní dáma izolovala královské manžely vAlcázaru vMadridu, aby je uchránila od jakéhokoliv jiného vlivu. Nebo tomu alespoň všichni chtěli věřit, ikdyž FilipV., se všemi svými posedlostmi azvláštnostmi, byl velmi dalek toho, aby byl jen pouhým hlupáčkem vrukou žen, které ho obklopovaly, jak se často psalo. Ano, je pravda, že mladý král vychovávaný doma jako druhorozený syn, nebyl zvyklý rozkazovat, nýbrž poslouchat anechat se poslušně vést. Najednou byl nucen vládnout cizí zemi, jejíž jazyk sotva znal, zemi se špinavým hlavním městem bez osvětlení apošmourným královským hradem, který neměl nic společného se slunným Versailles, možná iproto začala jeho mysl umdlévat, jako předzvěst jeho delikátního životního rozpoložení, které ho přivedlo nejdříve do deprese apotom kdemenci. Vdopise markýzu de Louville, důvěrnému královu příteli, lze vypozorovat již na začátku Filipova panování opravdu znepokojivé rysy, které časem vyústí ve známější projevy chování, od přehnané sexuální aktivity smanželkami až po náhlé náboženské zábrany, které vněm toto jednání vzbuzovalo anutilo ho zpovídat se dvakrát nebo vícekrát denně, až se pak stal zajatcem těch nejhorších melancholických „hysterických záchvatů“:

Král je neustále smutný. Říká, že si pořád myslí, že umře, že má vhlavě prázdno aže mu upadne. / Chtěl by být neustále zavřený anevidět nikoho než jen těch pár lidí, na které je zvyklý. Každou chvíli mě posílá pro otce Daubentona nebo svého lékaře, protože říká, že mu to uleví.

„Neustále zavřený“, možná vtom je zakopaný pes. Vprotikladu kobrazu dědečka, který si užíval života obklopen nepřetržitým divadlem, tu stojí jeho plachý vnuk postrádající sebedůvěru, spřáním stát se neviditelným. Povahový rys, který byl skutečně neslučitelný sjeho královským osudem. Ale prozatím jsme vdobě, kdy byl ještě „smělý“, akroniky vtěchto prvních letech jasně hovoří ojeho odvaze vboji aoddané lásce kjeho první manželce, Marii Luise Gabriele Savojské, inteligentní amilé, spíše atraktivní než krásné ženě, která si brzy získala náklonnost svého manžela. Říká se, že když se Filip vroce 1703 vrátil zválečné výpravy, zavřeli se král akrálovna ve svých komnatách na celý týden adivoce se oddávali manželské lásce. Obzvláště požehnán se královský pár cítil, když 25.srpna 1707 Savojanka porodila infanta Ludvíka, po téměř půl století sterility španělských vladařů. Tato šťastná událost zpečetila harmonii, která mezi Filipem aMarií Luisou vládla.

NOVÉ USPOŘÁDÁNÍ

Jakmile FilipV. nastoupil na trůn, bylo zřejmé, že ve funkčních strukturách monarchie dojde kpodstatné změně. Vdůsledku dekretů onovém uspořádání (decretos de Nueva Planta) ztratila území Aragonské koruny výsadní práva, která Habsburkové – světší či menší chutí – vždy respektovali. Stala se tak součástí nové monarchie, která si přála postavit své základy podle způsobu vlády Kastilského království, ve všech dobách hlavní opory španělských králů, doplněné zřízením nových institucí sočividným bourbonským vlivem. Tato nově budovaná monarchie neměla vúmyslu omezit se jen na více či méně centralistické legislativní afunkční sjednocení; velmi brzy bylo možné zkonstatovat, že bourbonské reformy chtějí dojít mnohem dál, ato zaváděním politicko-administrativních inovací výjimečného rozsahu azcela zřetelně inspirovaných Francií.

Pamflet stoupenců kandidatury arcivévody Karla Rakouského, který byl připíchnutý na dveřích příbytku jednoho zčlenů bourbonské junty vBarceloně. Jeden zprvních příkladů takzvaného „katalánského iredentismu“ (Generální archiv vSimancas). Katalánské území je na něm zobrazeno jako hrobka utlačovaného národa.

...vzhledem kabsolutní moci, kterou mám nad oběma královstvími, Aragonskem aValencií, protože jedním zhlavních znaků svrchovanosti je předepisování arušení zákonů, které vproměnách času azvyklostí mohu upravit, ato dokonce ibez závažných aopodstatněných důvodů, které ktomu jsou dnes.

Jasnější výklad snad nelze ani žádat.

Nicméně zbývající území, na která se vztahovala historická privilegia, Navarra abaskické provincie, si mohla svou vlastní legislativu uchovat, ato díky tomu, že se vpravý čas odklonila od poražené strany. Takže ani na papíře nebyl vnucený administrativní centralismus tak uniformní avšeobecný, jak se někdy tvrdí.

VDOVEC FILIPV. ADRUHÉ MANŽELSTVÍ SISABELOU PARMSKOU, PŘEZDÍVANOU BRAVA DONNA

LUDVÍKI., KRÁL, KTERÝ KRÁLEM VLASTNĚ NEBYL

DRUHÉ OBDOBÍ PANOVÁNÍ. KRÁLOVA MANIODEPRESIVNÍ NEURÓZA. CARLO FARINELLI, ZPĚVÁK NEBO KOUZELNÍK?

POSLEDNÍ KRÁLOVA LÉTA