Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

George Vithoulkas

ÚROVNĚ ZDRAVÍ

Přeloženo z anglického originálu Levels of Health – Revised Edition, vydaného pod patronací Marii Chorianopolou u International Academy of Classical Homeopathy, Thessaloniki, 2017.
All rights reserved.

Přeložil Petr Hoffmann

Sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Jazyková redakce Isabel Hajtrová
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 152
První vydání, Praha 2018

Vydala GRADA Publishing, a.s.
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7073. publikaci

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2018
Copyright © George Vithoulkas, 2017
Translation © Petr Hoffmann, 2018

ISBN 978-80-271-2382-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2381-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-3984-7 (print)

O autorovi

George Vithoulkas se narodil v roce 1932 v Athénách. Poté, co v mládí přečetl jedním dechem knihu Homeopatická materia medica od Williama Boericka, vzplanula v něm vášeň pro klasickou homeopatii. Ponořil se do studia homeopatie a zařadil se mezi hlavní osobnosti, které se zasloužily o její rozvoj. Vzdělávat se začal v šedesátých letech minulého století v Jižní Africe, následně studoval v Indii, kde byl v roce 2002 tamním ministrem zdravotnictví vyznamenán Zlatou medailí jako Homeopat milénia. V roce 1996 obdržel cenu The Right Livelihood Award (také známou jako alternativní Nobelova cena). Kromě působení na jeho Mezinárodní akademii klasické homeopatie v Řecku (IACH) je také čestným profesorem na osmi světových lékařských univerzitách. Během posledních pěti dekád prezentoval homeopatickou vědu jako terapeutický systém na půdě Světové zdravotnické organizace, Evropského parlamentu a Evropské rady. Profesor Vithoulkas, jenž je na celosvětové úrovni považován za nejvýznamnější „hlas“ moderní klasické homeopatie, je autorem dvanácti knih (včetně knihy Homeopatická věda), více než třiceti článků v odborných lékařských časopisech a dvanáctisvazkové knihy o homeopatických lécích Materia Medica Viva. Jeho knihy byly přeloženy do více než třiceti jazyků.

www.vithoulkas.com

Úryvky z této knihy je možné dohledat v anglickém jazyce na webové stránce www.vithoulkasbooks.gr

Předmluva

Kniha Úrovně zdraví vznikla jako volné pokračování knihy Homeopatická věda. Důvodem k jejímu napsání byla poptávka po příručce, kterou by mohli používat studenti mého e-learningového kurzu, jenž byl spuštěn v červnu 2010.

Porozumění teorii Úrovní zdraví je fundamentální součástí homeopatické praxe. Většina případů, se kterými se homeopat setkává, je mnohostranná a komplikovaná – jak předchozí alopatickou medikací, tak vrstvenou patologií – a vyžaduje sekvenci několika léků. Pro dosažení dobrého výsledku je mimořádně důležitá schopnost vybrat správné léky ve správném pořadí. Pochopení Úrovní zdraví je zásadní i z toho důvodu, že díky němu můžeme určit, co bychom po podání léku měli u pacienta očekávat a jaká je pravděpodobnost vyléčení. Pomůže nám také odhadnout přibližnou délku života a stanovit vhodné dávkování léků.

Na revizi tohoto textu pracovala usilovně a s neuvěřitelným nasazením Cash Casia Leo. Chtěl bych jí poděkovat za její oddanou pomoc, kterou mi poskytla. Také děkuji Websterovi Williamsovi. Díky jeho redakční odbornosti se podařilo doladit poslední detaily.

George Vithoulkas

Úvod:
Praktikování homeopatie

Úspěšné praktikování homeopatie vyžaduje mimořádně dobrou znalost jejích teoretických zákonitostí. Studium těchto základních pravidel je klíčové a nevyhnutelné pro všechny homeopaty, jejichž cílem je dosáhnout co nejlepších klinických výsledků.

Energetický komplex organismu – Hahnemannova „Životní síla“

Energetický komplex organismu1, o kterém pojednává tato kniha, je úzce spjat s tzv. obranným mechanismem. Termín energetický komplex by měl být chápán jako celková schopnost organismu okamžitě reagovat na vnitřní i vnější podněty – ať už jsou pozitivní, či negativní.

Celá problematika zdraví a nemoci spočívá ve schopnosti organismu zachovávat homeostázu. Energetický komplex (který bývá také podle Hahnemanna nazýván vitální silou) je základnou pro udržení optimálního zdraví a pohody. Dojde-li k narušení energetického komplexu, vzniká nerovnováha. S postupem času začne tato nerovnováha ovlivňovat fyzické tělo a objeví se nemoc. Choroba není fixní statický stav, ale kontinuální a zároveň proměnlivý proces. Mezi narušením organismu určitým stresorem a výskytem detekovatelných a popsatelných příznaků je vždy určité inkubační období, kdy si dotyčný není vědom již probíhajících elektrochemických změn v organismu.

Úspěšnost léčby závisí především na tom, v jaké kondici se nachází životní síla pacienta.

Obranný mechanismus a energetický komplex

Obranný mechanismus je komplexní systém uvnitř našeho těla, jehož úlohou je chránit nás před vnějšími i vnitřními nepřátelskými vlivy. Hlavními složkami tohoto mechanismu jsou retikuloendoteliální systém, sympatický a parasympatický nervový systém, hormonální systém a lymfatický (imunitní) systém. V budoucnu věda prokáže, že v pozadí tohoto složitého obranného mechanismu se nachází mnohotvárná energetická struktura, která synchronizuje a řídí všechny fyzické systémy a orgány. Obranný mechanismus je tak složitým systémem, že jeho fungování zatím nebylo zcela prozkoumáno ani pochopeno. Tento mechanismus se neustále, v každý jednotlivý okamžik, snaží dosáhnout v našem organismu optimální homeostázy (rovnováhy).

V knize Homeopatická věda jsem již představil svou definici ideálního zdraví:

Zdraví znamená svobodu – svobodu od bolesti na fyzické rovině; osvobození od vášně na emoční rovině, vyúsťující v dynamický klid a vyrovnanost; a svobodu od sobeckosti na mentální rovině, vedoucí ke ztotožnění se s Pravdou.

Na základě této definice může pouze velmi málo jedinců – zvláště v západní populaci – tvrdit, že jsou celkově optimálně zdraví.

Symptomy jsou prospěšné!

Pokud dojde k porušení homeostázy, obranný mechanismus uvnitř našeho organismu zareaguje vytvořením příznaků, které mají za úkol znovu navodit stav rovnováhy. Homeopatický lék působí přímo na náš obranný mechanismus a stimuluje jeho energetický potenciál, čímž dochází k zesílení obranné reakce. Narušení nebo ztráta energie, způsobená jakýmkoliv zátěžovým faktorem či traumatem, vede k rozvrácení homeostázy. Obranný mechanismus, který je neustále aktivní, pak již není schopen změny automaticky kompenzovat, ale začne vytvářet viditelné symptomy, aby ochránil vnitřní životně důležité funkce organismu.2 Pokud vnitřní nerovnováha organismu dosáhne kritického bodu, obranný mechanismus se aktivuje a zalarmuje pacienta vytvořením symptomů.

Jestliže je například organismus vystaven nadměrnému horku nebo chladu, situaci vykompenzuje aktivací vnitřního „termostatu“, jenž způsobí kontrakci nebo roztažení cév. Pokud se však tyto zátěžové faktory dostanou za hranici odolnosti organismu, rozvine se nachlazení nebo úpal a objeví se patřičné příznaky. Symptomy jsou prospěšné, protože vznikají za účelem boje s nemocí. Nejsou-li nemoci léčeny vhodným způsobem a dochází-li pouze k potlačení příznaků silnými chemickými léky, obranný mechanismus je donucen přesunout svou obrannou odpověď jinam a vytvořit příznaky na hlubší úrovni.3,4,5 Symptomy produkuje organismus v rámci svých přirozených obranných pochodů.

Následky potlačování příznaků

Konvenční léčba v mnoha případech nemoci potlačuje a působí proti přirozenému fungování obranného mechanismu lidského těla. Podle konvenční medicíny by se mělo zabraňovat vzniku příznaků nebo by měly být potlačovány. Podívá-li se však homeopat na osobní anamnézu pacienta, musí dojít k závěru, že v organismu se nic neděje bezúčelně. Každý příznak či syndrom – ať už akutní, nebo chronický – vzniká proto, že je to ten nejlepší možný způsob, který mohl za daných okolností organismus pro boj s nemocí zvolit. Obranný mechanismus začne okamžitě po oslabení stresovým faktorem automaticky vytvářet nezbytnou a nejvhodnější možnou reakci na danou specifickou nerovnováhu. V okamžiku, kdy do tohoto procesu vstoupí chemické léky, dojde k zablokování přirozené odezvy a organismus je donucen změnit strategii a vytvořit další nejlepší možnou obrannou linii. Tento nový způsob obrany je však vždy na hlubší úrovni než ten předchozí.6

Hlavním cílem obranného mechanismu je udržovat poruchu co nejdále od vitálních orgánů, tedy v periferních oblastech, jako je kůže, sliznice nebo svaly. Pokud organismu není dovoleno pokračovat v produkování příznaků na periferní úrovni, je donucen ustoupit a vytvořit symptomy na hlubší rovině, postihující důležitější orgány.7,8

Symptomy nás navigují

Symptomy pacienta slouží homeopatovi jako kompas ukazující cestu ke správnému léku. Obranný mechanismus generuje v rámci odezvy na specifický stres nebo podnět specifickou skupinu symptomů. Tyto symptomy reflektují způsob, který si obranný mechanismus zvolil pro boj s nemocí.

V homeopatii byly na zdravých lidech otestovány různé substance a zjistilo se, že produkují soubory příznaků, které se podobají příznakům nemocí. Pokud homeopat porovná příznaky produkované obranným mechanismem s příznaky, jež byly pozorovány při experimentálním testování léků – a shledá mezi nimi podobnosti – dokáže určit indikovaný lék, který pacientovi pomůže. Tento princip je základním zákonem homeopatie, jenž Hahnemann nazval „Similia Similibus Curentur“, (podobné je léčeno podobným).9 Pokud je podán dostatečně podobný lék, dojde k pozitivní stimulaci obranného mechanismu pacienta a tento lék po eventuálním počátečním zhoršení znovu nastolí v organismu homeostázu.

Nachází-li se organismus navzdory nemoci ještě stále v relativně dobré kondici, vytvoří obranný mechanismus soubor symptomů, který bude mít z homeopatického hlediska jasný vzorec. Pokud je celková vitalita horší, bývá obraz symptomů méně jasný a pro homeopata je pak obtížnější najít správný lék.

Vyhodnocování reakce na lék

Výběr správného homeopatického léku je pochopitelně důležitý, ale správná interpretace reakce na tento lék bývá mnohdy ještě podstatnější. Homeopat musí být schopen rozpoznat, zda se vývoj zdravotního stavu pacienta po podání léku ubírá správným směrem, tedy směrem k uzdravení. Pokud dokonale nerozumí tomu, co se v organismu pacienta děje, může se dopouštět během léčby chyb. U homeopatů se bohužel běžně setkáváme s tím, že po podání léku a eliminaci několika příznaků dojdou k závěru, že pacient je vyléčen. To je velmi mylná představa.

Existují pravidla, podle nichž homeopat rozpozná, zda pacient směřuje k uzdravení, nebo zda se jedná pouze o paliaci či v nejhorším případě o potlačení symptomů.10 Jestliže homeopat tato obecná pravidla správně nepochopí, pravděpodobně bude překvapen, když po několika letech léčby zjistí, že se jeho pacient nachází ve stále stejném, nebo dokonce ještě horším stavu než před léčbou.

Jednou z výhod podrobných homeopatických konzultací je dlouhodobé vedení detailních záznamů o léčených případech.11 Studium těchto případů vedlo k porozumění způsobu, jakým obranný mechanismus během léčebného procesu reaguje.

Směr léčby

Četná pozorování ukázala, že během doby, kdy se obranný mechanismus uzdravuje, dochází k určité sekvenci dějů, které mohou být použity jako směrnice jak pro homeopaty, tak pro terapeuty všech ostatních oborů. Tato pravidla souhrnně nazýváme „směr léčby“12,13 a zahrnují tři následující jevy:

1. Léčebný proces postupuje směrem od centra k periferii. Obranný mechanismus postupuje ve snaze ochránit organismus od degenerace po určité trajektorii. Některé z těchto „tras“ jsou dobře známy – jako například vztah mezi ekzémem a astmatem nebo mezi kloubními a srdečními potížemi. Pokud léčba postupuje příznivým směrem, příznaky se přesouvají z důležitých orgánů na ty méně důležité a směrem z mentálně-emocionální roviny k rovině fyzické.13

2. Směřuje-li organismus k uzdravení, příznaky ze zdravotní historie pacienta se objevují v opačném pořadí, než v jakém vznikaly. Došlo-li v minulosti k potlačení imunitního systému chemickými léky nebo jinými prostředky, obranný mechanismus si v paměti uchovává původní obranné procesy, které používal k udržení rovnováhy před potlačením. V podstatě jde o to, že obranný mechanismus byl přinucen propustit poruchu na hlubší úroveň a pohyboval se při tom po určité trase, jak popisuji výše.

Jakmile je obranný mechanismus schopen pomocí pozitivní stimulace potlačení překonat, přesune poruchu směrem k perifernějším oblastem a následuje při tom stejnou původní trasu, avšak opačným směrem. Proto můžeme pozorovat, že se v opačném pořadí znovu objevují symptomy, které mizely během jednotlivých epizod potlačení. Pokud byl ale v minulosti určitý akutní či chronický problém skutečně vyléčen, už se neobjeví. Je-li však současný stav výsledkem potlačení určité okrajovější poruchy, objeví se tato porucha při správné léčbě znovu. Například u lidí s chronickými potížemi, kteří před rozvojem tohoto aktuálního chronického problému mívali časté akutní nemoci s vysokými horečkami, se po správné léčbě vysoké horečky opět objeví, protože kondice jejich imunitního systému se vrátí na původní vyšší úroveň.

3. Při léčebném procesu symptomy postupují směrem od horních částí těla k distálním (vzdálenějším). Například ekzém se bude posouvat z obličeje a trupu na končetiny, a nakonec opustí tělo přes ruce a chodidla. Existují sice výjimky, ale ty bývají zapříčiněny předchozím specifickým potlačením. Kupříkladu po zlepšení astmatu se může objevit rýma, která mu původně předcházela a byla potlačena. Tento směr je v horních cestách dýchacích správný, neboť sliznice nosu (rýma) je více periferní a méně závažná oblast patologie než plíce, jež jsou důležitějším orgánem. Zde tedy léčba postupuje zevnitř na periferii, což je správný směr.

Tato vodítka nám pomáhají vyhodnotit, zda mělo terapeutické působení pozitivní či negativní efekt na obranný mechanismus a zda léčba směřuje k uzdravení či potlačení. Ačkoliv se moje stručné vysvětlení může prozatím zdát příliš zjednodušující a jednodimenzionální, podrobnější detaily budou vysvětleny v dalších kapitolách. Po prostudování této knihy bude čtenář-homeopat schopen kromě tradičního pojetí „směru léčby“ porozumět také novým pozorováním, která jsem v souvislosti s úrovněmi zdraví definoval. To čtenáři pomůže přesněji vyhodnotit reakci na podaný homeopatický lék a praktikujícím homeopatům, kteří mají ambice zvýšit úspěšnost své práce, budou tyto informace velmi užitečné.

Kapitola 1

Úrovně zdraví – základní popis

Ktomu, abychom získali lepší přehled ostavu pacienta ajeho nemoci, zařadíme jej do odpovídající úrovně zdraví. Tato klasifikace nám pomáhá určit přesnější prognózu před ivprůběhu homeopatické léčby.

Vtéto kapitole představím parametry, podle nichž určujeme úroveň zdraví pacienta. Rád bych tímto rozdělením pomohl homeopatům klepšímu pochopení zdravotního stavu jejich pacientů. Zmíněná klasifikace nám poskytuje mnoho výhod. Například umožňuje přesněji odhadnout očekávanou reakci na lék ještě před jeho podáním aindikuje vhodnou léčebnou strategii.

Obrázek 1: Stupnice dvanácti úrovní zdraví rozdělená do čtyř skupin: A, B, C aD. Nejvyšší úroveň zdraví je nahoře. Tento graf znázorňuje genetické predispozice jednotlivců ataké úroveň vitality jejich obranného mechanismu.

Každý organismus se vdaném čase nachází na určité úrovni zdraví. Vsoučasné době nevíme zcela přesně, kolik různých úrovní zdraví ve skutečnosti existuje. Abychom však mohli tuto teorii aplikovat vpraxi, budeme používat dvanáct úrovní zdraví, rozdělených do čtyř skupin (viz obrázek 1).

Vnejvyšších úrovních této stupnicese nachází lidé scelkově výborným zdravotním stavem, zatímco nejméně zdravé jedince najdeme vnejnižších úrovních. Postupujeme-li po stupnici dolů, kondice obranného mechanismu stále více slábne aimunitní systém funguje čím dál méně efektivně, takže se zvyšuje tendence krozvoji vážných patologických stavů.

Při aplikaci tohoto modelu by však měl mít homeopat na paměti, že téměř jakákoliv patologie, ať už akutní, či chronická, se může objevit náhle. Dokonce ktomu může dojít iujedinců vnejvyšších úrovních zdraví, pokud intenzita stresu převýší kapacitu organismu trauma kompenzovat. Podle našich pozorování se prognóza vjednotlivých úrovních zdraví liší. Například upacienta srakovinou, který spadá do vysoké úrovně zdraví, bude prognóza velmi příznivá, zatímco pacient vnižší úrovni zdraví bude mnohem obtížněji léčitelný, nebo nevyléčitelný (jak tomu bývá upřípadů rakovinných metastáz, jež se rozvinou brzy po propuknutí nemoci).

Pacienti vnejvyšších úrovních zdraví se zrakoviny uzdraví, apokud žádný další stres nenaruší jejich zdraví, žijí mnoho dalších let.

Stres definujeme jako emocionální, mentální nebo fyzickou zátěž či přepětí, případně následky působení chemických látek. Pokud je stres tak silný, že překročí práh únosnosti organismu pacienta, má na člověka devastující vliv.

Kolísání organismu vrámci jedné úrovně zdraví

Obrázek 2: Kolísání energie během jednoho dne učlověka vúrovni B4