Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Volker Kitz, Manuel Tusch

Jak žít podle vlastních představ
a nepodléhat tlaku okolí

Přeloženo z německého originálu knihy Volkera Kitze, Manuela Tusche – Ich will so werden wie ich bin, vydaného nakladatelstvím Campus Verlag GmbH, Frankfurt am Main, Německo 2011.
First published as Ich will so werden wie ich bin by Volker Kitz, Manuel Tusch, Campus Verlag GmbH, Frankfurt am Main, Germany 2011.
© 2010 Dr. Volker Kitz, Dr. Manuel Tusch
Copyright © 2011 Campus Verlag GmbH, Frankfurt am Main
All rights reserved

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4823. publikaci

Překlad Iva Michňová
Odpovědná redaktorka Mgr. Andrea Bláhová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 176
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012
Photo strana 8 © Mareike Foecking
Cover Design © Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-4188-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7148-9 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7149-6 pro formát EPUB

O autorech

DR. VOLKER KITZ napsal několik populárněnaučných bestsellerů. Studoval práva a psychologii v Kolíně nad Rýnem a New Yorku, poté sbíral zkušenosti v různých oblastech, mimo jiné jako badatel, televizní redaktor, scenárista a lobbista pro mediální průmysl. Někdy si troufl udělat ve svém životě kroky, které jiní označili za odvážné. Tyto kroky ho většinou nejvíce přiblížily jeho vnitřním přáním. Dnes pracuje jako advokát a kouč v Kolíně nad Rýnem a v Berlíně.

DR. MANUEL TUSCH studoval psychologii a vzdělávání dospělých. Má psychologickou praxi v Kolíně nad Rýnem, řídí Institut pro aplikovanou psychologii a vyučuje koučování na několika univerzitách. Těžištěm jeho práce kouče je kariérní poradenství, hospodářská mediace, management konfliktů, rozvoj manažerů a management změn. Jeho neutuchající zvědavost ho vede k tomu, že každý den objevuje něco nového.

Jejich kniha Das Frustkillerjob, která se stala bestsellerem v žebříčku zveřejňovaném časopisem Spiegel, se přes noc stala kultovním dílem, které bylo přeloženo do několika jazyků. S úspěšným programem vyrážejí Kitz & Tusch na mezinárodní turné. Jsou vyhledávanými přednášejícími a kouči v řadě firem.

www.kitz-tusch.com

Nic se neděje náhodou

Jsme velmi rádi, že si k vám, možná oklikou a přes překážky, našlo naše poselství cestu na místo, kde nyní držíte v ruce naši knihu a kde váš osud zkřížil naše životy.

Děkujeme všem, kteří k tomu přispěli.

Zvlášť bychom chtěli vyzdvihnout:

Všechny lidi, kteří nám otevřeně vyprávěli své pohnuté životní osudy, kteří se s námi podělili o zlobu a beznaděj i o svou proměnu a nové štěstí. Jejich životy vdechly této knížce něco, co překračuje význam tištěných slov.

Lidi, kteří zanechali stopy v našem vlastním životě – stopy, z nichž čerpáme energii, nápady i zkušenosti a které nás přiměly napsat tuto knížku.

Naši agentku Barbaru Wennerovou, jež nám i našemu poselství ukázala ve správnou chvíli a na správném místě správný směr.

Tobiasi Dorferovi za energii a nápady, které mnohé vůbec umožnily.

Nakladatelství Campus, jež s nasazením a vervou zprostředkovává naše slova čtenářům. Děkujeme zejména redaktorce Juliane Meyerové – i tentokrát byla radost s ní spolupracovat!

A již teď děkujeme všem, kterým kniha ještě projde rukama v nakladatelství i při prodeji.

Právě jste učinili první krok do nového života. Pokračujte ve své cestě – my se těšíme, že půjdeme s vámi.

Dr. Volker Kitz & Dr. Manuel Tusch

Tato knížka má dvě části: první vám dá svobodu, druhá vás nechá žít.

Část 1 Prokletí bludného kruhu

Představte si…

… že najednou otevřete oči.

Doočí vás uhodí světlo. Nad vámi se sklání dva lidé vbílých pláštích.

„Totální ztráta paměti,“ šeptá první.

„Náhle jste ztratil/a vědomí,“ informuje vás suše druhý.

„Nikdo neví proč,“ povídá opět první. „Dva měsíce jste byl/a vkómatu. Teď jste se probudil/a. Ale nemáte sebemenší tušení osvém dosavadním životě. Nevíte nic. Nenašli jsme uvás ani žádné doklady.“

Vstanete, odejdete znemocnice.

Co budete dělat?

Vůbec nikoho nasvětě neznáte. Neznáte ani žádná pravidla, společenské konvence, rady jak uspět vkariéře, zvyky. Nezní vám vhlavě: „Tak se to dělá,“ ani: „Co si pomyslí lidi?“ Nevíte, co je pro vaše kamarády „hustý“ anad čím kroutí očima.

Sáhnete dokapsy. Nic vní není. Žádný oddací list ani rodinné album. Žádná vizitka sanglickým označením funkce natři řádky. Žádný diář, adresář ani mobil sinternetem, nakterém byste měli alespoň uloženo heslo naFacebook.

Netušíte, co odvás chtějí ostatní slyšet, co odvás lidé očekávají.

Co vám zbývá?

Můžete se zeptat jen sami sebe. Zastavit se azaposlouchat se.

Zaposlouchat se dohlasu svého srdce.

Jediného hlasu, který svámi mluví. To jediné, co vás pohání, jsou vaše potřeby apřání.

Potřeby apřání vycházejí ze skrytu vašeho nitra. Jste plně pod jejich vlivem, necháváte se jimi vést.

Naulici vidíte stánek sesladkostmi. Když ho míjíte, nabíráte si plnou hrst čokoládových bonbonů. Mmm, to je dobrota!

Došli jste nabřeh řeky, nachvilku si lehnete dotrávy aužíváte si slunečních paprsků. Je vám vážně báječně!

Odvě ulice dál objevíte nazemi kousek křídy. Spontánně něco nakreslíte naasfalt. Bude to velký obraz – ani sami dost dobře nevíte, co naněm bude. Ruku vám vede srdce.

Kolem vás se shromažďují lidé, je jich víc avíc. Něco si špitají, uznale pokyvují. Někteří položí nazem nějakou tu minci. Ani si nevšimnete, že se najednou setmělo. Celý den jste jen malovali. To je skvělé, napadne vás. Odteďka to chci dělat už napořád. Čas plyne jakoby nic, ani vás nenapadne, že byste potřebovali hodinky.

Najednou se někdo nekompromisně prodírá davem. „Tak jsem vás přece jen našel!“ volá. Je to člověk odstánku sčokoládou. „To by nešlo, brát si věci bez placení!“

Stojíte proti sobě, je to nádhera. Zatímco sbíráte ze země peníze, abyste vyrovnali dluh, nemůžete se pohledem odtrhnout odté cizí tváře. Vaše rty se náhle dotknou.

Večer strávíte společně nabřehu řeky. Člověk odstánku sčokoládou pochází zBrazílie, vypráví osobě aosvé rodině. Společně spřádáte plány, jak budete žít najihu – svlastním ateliérem, budete ručně vyrábět bonbony. Budete mít spoustu zvířat, velkých imalých. Zjišťujete, že zvířata oba milujete.

Už dávno nastal nový den avy si stále povídáte.

Najednou před vámi stojí někdo úplně jiný, nevěřícně si vás prohlíží avolá: „Tady jsi?“ Táhne vás pryč, vede vás donějakého bytu.

Dozvídáte se, že jste stímto člověkem dvanáct let manželé. Dále zjišťujete, že už veškole jste uměli krásně kreslit achtěli jste studovat grafický design.

Učitelé vám říkali: „Tím se neuživíš.“

Kamarádi vám říkali: „My uděláme kariéru vbyznysu.“

Rodiče vám říkali: „Vnaší rodině nikdo naumění není.“

Vystudovali jste ekonomii jako kamarádi ze třídy. Člověk, kterého jste si vzali, vám ukazuje vaši vizitku. Je naní: Executive Vice President Affiliate Affairs and Global Sales Strategy. Vprůmyslovém koncernu. „Stím jsi byl/a naposledním srazu střední školy hvězda!“ připomíná vám nadšeně člověk vedle vás. „Nikdo jiný to před pětačtyřicátinami naexecutive vice presidenta vmezinárodním koncernu nedotáhl. Vice prezidentů je spousta, isenior vice prezidentů, ale executive vice president… Zaodměnu sis nedávno koupil/a tyhle rolexky. Přál/a sis je už dávno, protože je mají ivšichni ostatní šéfové vevaší firmě. Odté doby odjíždíš ráno dopráce ještě dřív.“

Listujete vestarém albu, objevujte sami sebe snádherným člověkem odstánku sčokoládovými bonbony – ale ne, ti dva jsou si knerozeznání podobní. Slyšíte, jak hlas vedle vás vypráví: „Dotohoto člověka ses kdysi zamiloval/a. Měli jste hlavu plnou bláznivých plánů, chtěli jste veVenezuele založit alternativní farmu. Naštěstí jsi měl/a přátele, kteří tě zachránili před skokem doneštěstí! Ta osoba tenkrát jen prodávala ovoce natrhu, neměla ani minimální vzdělání. Všichni tvoji kamarádi měli partnery naúrovni! Seznámili nás naši společní přátelé. Byli jsme pro sebe zkrátka jako stvoření.“

Člověk, se kterým jste manželé, vám strká pod nos svou vizitku. „Generální manažer“ je naní napsáno. „Řídím prosperující restauraci,“ vysvětluje vám hrdě.

Ze svého starého života se dozvídáte ještě víc. Asi deset let se vyhýbáte veškerému pobytu naslunci. Vnějakém časopise jste si přečetli, že tím zabráníte předčasnému stárnutí pleti. Čokoládu nejíte odté doby, co se vám kamarádi nad biosuši vysmáli, že vážně vdnešní době ještě jíte cukr. Vloni jste si chtěli pořídit domácí zvíře, ale pak jste místo toho zvolili drahou designovou sedačku doobýváku (sousedi ji mají sice také, ale mnohem menší).

Představa, která změní váš život

Ruku nasrdce: Co byste dělali vy, kdybyste najednou ztratili paměť asní ivšechny tlaky avlivy ze svého předchozího života?

Jak by se nový život lišil odživota, který vedete dnes?

Zkuste si představit vevýše popsaném příběhu vhlavní roli sami sebe. Pokud je to pro vás těžké (většina znás ztratí paměť – snad bohužel – málokdy), zkuste jinou představu:

Všichni lidé, které znáte, jedou naspolečnou okružní plavbu pomoři – rodina, přátelé, známí, kolegové, sousedé. Jen vám loď ujela. Loď zmizí voblasti Bermudského trojúhelníku.

Co budete dělat, když odvás najednou nikdo nic nebude očekávat? Budete žít, den zadnem, jako dosud?

Pokud nedokážete natuto otázku odpovědět bezvýhradně „ano“, pak žijete asi aktivním, třeba dokonce ivelmi zajímavým životem. Možná to ale není tak úplně váš život, možná je trochu cizí. Život, který sice plní očekávání lidí kolem vás, ale ne ta vaše.

Zjistili jsme, že většina lidí nedokáže odpovědět natuto otázku stoprocentním „ano“.

Naše moderní společnost se chlubí, že je svobodná. Apřesto je plná tlaků. Tlaků, jejichž počet se vuplynulých letech nesnížil, ale naopak vzrostl.

Většina lidí by svůj život dramaticky změnila, kdyby najednou nemusela plnit očekávání ostatních.

Položili by si otázku: Co vlastně chci já?

Někteří volí podivné způsoby, když chtějí konečně svobodně žít podle sebe. Není například žádným tajemstvím, že zmilionů lidí, kteří každoročně nacelém světě beze stopy zmizí, mnozí zkrátka jen změní svou stávající identitu. Opustí starý život astaré povinnosti azačnou znovu. Vnovém životě, oněmž nikdo neví akde odnich nikdo nic nečeká. Začnou žít svobodně. VUSA už dokonce najdete poradce, kteří pomáhají lidem zmizet azahladit stopy jejich starého, svazujícího života.

Patříte ktěm, kteří by žili trochu jinak, kdyby to opravdu záleželo jen nanich?

Jak dlouho už si plánujete, že budete konečně žít svůj život, jen ajen podle sebe? Akolikrát už vám dotoho „zase něco vlezlo“?

„Můj opravdový život začne, až dodělám školu, anebudu vtakovém stresu.“

„Můj opravdový život začne, až odejdu zdomova, anebudu vtakovém stresu.“

„Můj opravdový život začne, až udělám zkoušku, anebudu vtakovém stresu.“

„Můj opravdový život začne, až si najdu partnera, anebudu vtakovém stresu.“

„Můj opravdový život začne, až budu mít vnové práci zasebou první dva roky, anebudu vtakovém stresu.“

„Můj opravdový život začne, až vyrostou děti, anebudu vtakovém stresu.“

„Můj opravdový život začne, až budu vdůchodu, anebudu vtakovém stresu.“

„Můj opravdový život začne, až předělám zahradu, anebudu vtakovém stresu.“

Pokud žijete podobně jako mnoho jiných lidí, pak je váš život patrně pěkně rušný, pestrý aúspěšný. Máte dobrou práci, dobré přátele, hodné děti, slušné peníze. Ale roky, možná desítky let, tajně čekáte nato, že to jednou „začne“. Že přijde den, kdy vyskočíte zpostele, veskvělé náladě, bez budíku, svěží avyspalí dosytosti, plní síly aenergie, den, kdy se budete řídit svým srdcem, nikým aničím jiným. Každou vteřinu, při každém slově anakaždém kroku budete vnímat, že vše děláte dobře, protože to tak chcete. Budete si broukat melodii, která vás právě napadne, všechno bude zkrátka skvělé.

Protože budete žít svůj život.

Také už dlouho doufáte, že tento den jednou konečně přijde?

Pak čtěte dál, neboť první krok donového života jste právě učinili. Nemusíte zrovna posílat lidi kolem sebe doBermudského trojúhelníku, nemusíte je připravit oživot (aaby naše předchozí představa nebyla tak brutální, můžete si teď také představit, že všichni vaši blízcí byli brzy nalezeni avezdraví se vrátili domů).

Ale ani nemusíte tolerovat, aby připravovali oživot oni vás.

Ukážeme vám, jak svůj život najdete, jak se můžete oprostit odvšech povinností, které se navás valí vdnešním světě ze všech stran.

Váš nový život bude krásný. Abyste si to dokázali představit, vzpomeňte si nasituace, kdy jste se naposledy cítili svobodní. Ten pocit znáte ivpřípadě, že jste ani neztratili paměť, ani neutopili veškeré příbuzenstvo vmoři. Mnozí znás se tak cítí například nadovolené. Jiné místo, nové prostředí, kde nikoho neznáme – je to podobné, jako kdyby naráz oceán pohltil všechny, co známe, alespoň nadva týdny. Najednou nás nikdo nesleduje, nemusíme plnit ničí očekávání ani dodržovat normy akonvence. Děláme si, co chceme. Někteří opouštějí nadovolené zajeté koleje, které je vběžném životě více či méně omezují.

Svobodní si připadáme, ikdyž začíná nová životní etapa. Vzpomeňte si, jak jste dodělali školu, jak jste se přestěhovali dojiného města, kde jste zprvu nic anikoho neznali. Najednou jste se mohli vykašlat navšechna očekávání akonvence, mohli jste se chovat svobodně aneměli jste pocit, že vás někdo pozoruje. Naokamžik se vám zdálo, že život je plný možností. Ataké byl plný možností – jen jste se nechali příliš rychle pohltit novými povinnostmi nastalé životní etapy.

Jako děti jsme byli bezstarostní. Vzpomeňte si, když vám byly tři nebo čtyři roky aněco jste moc amoc chtěli, třeba čokoládu, kterou maminka schovávala v tajné skrýši. Vtěchto okamžicích jsme věděli úplně přesně, co chceme. Toto přání mělo nad námi inad ostatními ohromnou moc. Naplňovalo nás velkými emocemi abylo motorem naší sice dětské, ale silné vůle. Když se nám přání nesplnilo, dokázali jsme často tak dlouho atak hlasitě řvát, až se rodiče propadali hanbou, před sousedy vdomě, před lidmi naulici, před učitelkou veškolce nebo pokladní usupermarketu. Při hledání čokolády, nakterou jsme měli tak strašnou chuť, jsme dokázali převrátit vzhůru nohama celý byt. Anašli jsme ji asnědli. Byli jsme sami sebou abyli jsme šťastní. Měli jsme velké přání, které jsme si dokázali splnit, vlastními silami ačasto přes velké nesnáze.

Vlastní účinnost – klíč keštěstí

Jako dospělí lidé málokdy zkusíme něco více než dvakrát nebo třikrát. Když něco napodruhé nebo napotřetí nevyjde, zklamaně to vzdáme avětšinou už se oto nikdy nepokusíme. „To nemá smysl,“ říkáme si. Kolikrát jsme ale jako malí spadli nanos? Jen proto, že se nám tolik chtělo chodit, jsme zase vstali azkusili to znovu. Kdybychom se chovali jako dospělí apodruhém „au“ bychom dospěli kzávěru, že „to nemá smysl“, nikdy bychom se chodit nenaučili. Dodnes bychom seděli vdětské ohrádce.

Idnes jsme často vpodobné situaci: buď se naučíme chodit, nebo strávíme zbytek života vohrádce. Stačí jen nahradit „naučit se chodit“ jakýmkoli jiným přáním.

Katrin, 27 let, controllerka vtelekomunikační společnosti: „Mým největším přáním vždy bylo hodně cestovat posvětě. Jako dítě jsem sedávala před svítícím globusem apředstavovala jsem si, jak to asi vypadá jinde, navšech těch vzdálených místech. Vlastně se natom nic nezměnilo. Iteď surfuju pointernetu asním odálkách. Ale veskutečnosti sedím každý den vSeverním Porýní-Vestfálsku všedivé kanceláři svýhledem dosvětlíku.“

Sebastian, 41 let, rozvedený, dvě děti, které vídá málokdy, key account manager vreklamní agentuře: „Můj ideální život by vypadal takto: žil bych se spoustou lidí, které mám rád, navelkém statku. Žili bychom společně, sdětmi azvířaty. Něco bych tvořil, jako malíř nebo sochař. Vreálném životě žiju sám vmoderním bytě veFrankfurtu apracuji hlavně se jmény ačísly. Ale všichni říkají, že jsem udělal skvělou kariéru.“

Elena, 32 let, právnička vevelké právní kanceláři: „Už jako dítě jsem si psala napapíry příběhy apak znich vázala knihy. Když jsme si hráli naobchod, měla jsem knihkupectví aprodávala své vlastní knížky. Chtěla jsem být spisovatelkou – ale vnaší rodině byli všichni odjakživa právníci.“

Narozdíl odpřání naučit se chodit tato přání nikdy neopustila dřevěnou ohrádku, protože jsme se málo snažili anakonec jsme napřání pozapomněli. Některé části našeho života jsou tedy uzavřené vdřevěné ohrádce pořád.

Možná je bolestivým poznáním, že jsme je tam vněkterých případech vytěsnili sami. Ale pro žádné znašich přání není pozdě, aby ohrádku opustilo. Anaučilo se chodit. Vdalších kapitolách vám vtom pěkně krok zakrokem pomůžeme.

Zjistíme-li, co si vlastně přejeme, avlastními silami to uskutečníme, zažijeme pocit štěstí. Jako když jste si vdětství vybojovali čokoládu. Když dnes vpráci nasadíte veškeré síly apodaří se vám získat důležitého nového zákazníka. Když uvaříte dobré jídlo. Když zasadíte rajčata, staráte se oně anakonec sklidíte nádherné plody. Když uklidíte sklep aspokojeně se zadíváte navýsledek. Když namalujete obraz apověsíte si ho nad pohovku.

Vpsychologii tyto zkušenosti nazýváme „vnímaná vlastní účinnost“. Je to zážitek, že něco dokážeme vlastním jednáním, že umíme vzít život dovlastních rukou azvládneme změnit sebe isvé okolí. Vnímaná vlastní účinnost vyvolává pocit štěstí asebevědomí.

Je klíčem knaplněnému, spokojenému životu, protože si připadáme jako aktivní tvůrci vlastního života. Vnímáme-li se naopak jako oběti, které jsou pasivně vydané napospas vnějším vlivům atlakům, jsme nešťastní.

Vdětství zažíváme pocity vlastní účinnosti jako naběžícím pásu. Později už to tak často bohužel není. Stále více lidí kolem nás nám totiž říká, co máme vživotě dělat. Tvrdí nám, že platí určitá pravidla, nejprve doma, veškolce, veškole, pak vpráci, vevolném čase, vpartnerském vztahu. Když jste chtěli čokoládu, patrně jste slýchávali, že „čokoláda není zdravá“, akdyž jste křičeli: „Já ji ale chci!“ odpovědí vám byla věta, která pěkně postupně změnila váš život:

„Natom, co ty chceš, nezáleží!“

Dnes jste dospělí. Teoreticky si můžete žít, jak chcete. Můžete zažívat vlastní účinnost mnohem intenzivněji než dříve. Ale idnes navás všichni doslova křičí: „Natom, co ty chceš, nezáleží!“ Jen si toho už ani nevšímáte. Vždy avšude existují tisíce možností. Náš život může být plný nejrůznějších aktivit anavenek máme všechno pěkně pod kontrolou. Ale pokud jsme upřímní avklidu se nad svým životem zamyslíme, často cítíme, že nemáme úplně přesně takový život, jaký jsme si kdysi představovali.

Dnes už nám neříkají „to se dělá takhle“, „to nesmíš“, „to nemůžeš“ tak důrazně jako dříve rodiče nebo učitelé, a tak to často vlastně ani nevnímáme. Apřesto nanás moderní společnost nepřetržitě vyvíjí tlak, který ovládá náš život. Přesně tato slova nám pořád dokola někdo našeptává, až to přestaneme registrovat. Dokážeme vám to vnásledujících kapitolách. Budete se divit, jak je moderní život řízen zvenčí, ikdyž to naprvní pohled tak nevypadá.

To, že naotázku „Tak co, jde to?“ často odpovídáme „musí“, má své důvody.

Absolutně nešťastní

Protože nás vživotě neustále někdo někam tlačí, často už vůbec nevnímáme své potřeby. Ztratili jsme kontakt sami se sebou, ignorujeme svá přání.

Jsme absolutně nešťastní.

Málokdo dnes dokáže pojmenovat, co vlastně chce. Začíná to záhy. Jeden televizní redaktor nám vyprávěl následující příběh.

Jednou mi zavolala přítelkyně mého kamaráda Sarah. Bylo jí 21 let aprávě začala studovat komunikaci. Hledala místo, kde by mohla absolvovat praxi, apožádala mě, jestli bych unás vpráci nepředal napříslušná místa její žádost aosobně ji nedoporučil. Ochotně jsem souhlasil, jen jsem chtěl samozřejmě vědět, komu konkrétně mám její žádost dát.

„Kam bys chtěla napraxi jít?“ zeptal jsem jí tedy.

Její odpověď zněla: „Kmému studiu se toho hodí spousta: redakce zpravodajství, redakce hraných filmů, tiskové oddělení, ale imarketing nebo oddělení strategického plánování.“

„Ano, to má určitě všechno svou logiku,“ zkusil jsem to znovu. „Ale co bys chtěla dělat nejraději?“

„Musíme mít vrámci studia šestitýdenní praxi. Všechna tato oddělení mi uznají anavíc jsou dobrou referencí pro mou další kariéru.“

„To chápu. Jen si ale představ, že by sis mohla vybrat. Co bys chtěla dělat?“

Nadruhém konci zavládlo naokamžik hrobové ticho. Sarah měla pocit, že nani příliš naléhám. Nejistě se zeptala: „Co pomně vlastně chceš?“

Jako dítě určitě Sarah neměla problém formulovat, co chce, ačkoli měla tenkrát ještě omezenou slovní zásobu. Říkala například umíněně: „Papat sama,“ když ji chtěla maminka krmit. Ale dnes, téměř odvacet let později, když ji slovní zásoba vničem neomezuje, je bezradná azaskočená, má-li odpovědět naobyčejnou otázku: „Co chceš?“ Anení to proto, že by nevěděla, zčeho si může vybrat – sama možnosti přesně vyjmenovala. Jen si vybrat nedokáže. Ví, co se hodí kestudiu, co musí povinně splnit, co vypadá dobře vživotopisu – anakonec se zeptá, co chce vlastně ten druhý slyšet.

Tato situace je bohužel pro dnešní dobu typická. Vrozhovoru pro deník Frankfurter Allgemeine Zeitung šéf internetové burzy míst pro praktikanty praktika.de Steve Riedel řekl: „Naotázku, proč si praktikanti vybrali pro praxi právě to či ono místo, odnich často slýcháme odpověď: ‚Prostě mě tam vzali.‘“

Vyzkoušejte si to sami. Zeptejte se někoho narovinu, co chce. Sklidíte stejně ohromené reakce jako redaktor zvýše zmíněného příkladu.

Tento fenomén výstižně pojmenovala americká autorka Barbara Sherová samotným názvem své úspěšné knihy Můžu dělat všechno, jen vědět, co chci. Popisuje vní, jak zejména naše rodina nahrazuje vnašem fungování „chci“ za„musíš“.

Natom, že jsme ztratili kontakt se svými skutečnými potřebami, sesvým pravým já, mají nepochybně podíl očekávání naší rodiny. Vtéto knížce ale jdeme ještě dál. Podíváme se namoderní společnost.

Blbnu já, nebo ostatní? Obsese naší společnosti

Společnost kolem nás utkala tak hustou síť vlivů atlaků, že to ovlivňuje každý kousek našeho života. Amy pěkně pilně spolupracujeme, neboť jsme je přijali, prožíváme je, upevňujeme, předáváme dál. Navíc aniž bychom si toho vůbec všimli.

Zrádné totiž je, že mnohé tlaky moderní společnosti vznikly pod pláštíkem svobody, pod kterým dále narůstají avzkvétají. Navenek to vypadá, že patrně ještě nikdy neexistovala tak svobodná společnost, jako je ta naše. Navenek to vypadá, že ještě nikdy nemohli lidé žít tak individualisticky jako dnes. Navenek to vypadá, že ještě nikdy se před námi neotvíralo tolik možností anikdy jsme nemohli tak nezávisle žít vlastním životem, který plně odpovídá našim přáním apotřebám.

Navenek to vypadá…

My ovšem říkáme, že svoboda přinesla tlak. Nikdy jsme nežili tak nesvobodně jako dnes.

Řada studií dokládá, že jsme navzdory větší avětší svobodě více avíce nespokojení. Jednou znejzajímavějších je výzkum osouvislosti svobody aštěstí užen. Profesoři Pensylvánské univerzity, Betsey Stevensonová aJustin Wolfers, vrámci studie The Paradox of Declining Female Happiness zjistili, že ačkoli se situace žen vuplynulých desetiletích neustále zlepšovala aačkoli ženy mají vesrovnání sminulostí mnohem větší samostatnost amnohem větší možnosti volby, jsou nyní méně spokojené.

Ale „pro sebe“ už dávno neděláme nic.

Důvodem je, že vaše vnitřní přání nahradily vnější tlaky, že „já chci“ je natrvalo zastíněno slovy „musíš“.

Ukážeme vám cestu zpátky keskutečné svobodě.

Jak vám tato knížka změní život

Zaprvé identifikujeme tlaky moderní společnosti vrůzných oblastech našeho pracovního isoukromého života. Strhneme jim masku svobody aspolečně se podíváme, jak nám „úžasně svobodný“ život určují ostatní.

Zadruhé se naučíme se těchto tlaků zbavit. To hlavní už jsme udělali tím, že jsme tlaky identifikovali anazvali pravým jménem. Seznámíme se sprotivníky svobody azjistíme, že když potřebujeme mít svůj život pod kontrolou, jsme paradoxně velmi náchylní podlehnout vnějším tlakům.

Vetřetím kroku opět získáme to, co nám dnes tak bolestně chybí: kontakt svlastním nitrem, svlastními potřebami. Naučíme se opět vnímat svá přání. Anaučíme se, že to, co chceme, nehraje vnašem životě jen tak nějakou roli, ale že je to ze všeho nejdůležitější – chceme-li žít šťastně.

Začtvrté si znově objevených potřeb apřání „ušijeme“ vlastní život namíru. Ukážeme vám, že existuje spousta různých způsobů, jak uspokojit nějakou potřebu. Když jsme vdětství nemohli venku jezdit natříkolce, protože pršelo, tak jsme sice věděli, co chceme, ale stejně jsme byli nespokojení, pokud se nám přání nesplnilo. Vdospělosti můžeme zjistit, jaká potřeba se zapřáním skrývá, apak můžeme přemýšlet, jak tuto potřebu uspokojit, aby to bylo proveditelné vnaší životní situaci aslučitelné spotřebami lidí znašeho okolí. Vymysleli jsme techniku, která vám to umožní.

Tlak je vždy dvojí – jak ostatní řídí váš život

Někdo vás zamkne vpokoji.

Někdo vám donápoje přidá uspávací prostředek.

Někdo vám vede ruku při psaní závěti.

Někdo vás spoutá aodvleče nakurz jógy.

Přímý tlak má dvě fáze:

Partner vám vyhrožuje, že vás nebude mít rád, když se budete chtít bez něj stýkat sjinými přáteli.

Příbuzný se ovás vestáří nepostará, když ho vzávěti neuvedete jako hlavního dědice.

Kolegyně vpráci si vás dobírá, že jako jediná zoddělení nechodíte najógu.

Kupte si popcorn apodívejte se nasvůj život zvenčí