Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc.

Mgr. Bohuslav Binka, Ph.D.

Doc. PhDr. Ivo Rolný, Ph.D.

Etika, ekonomika, příroda

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4887. publikaci

Autorský kolektiv:

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc. – vedoucí autorského kolektivu, část I Ontologické základy etiky

Mgr. Bohuslav Binka, Ph.D. – část II Environmentální etika

Doc. PhDr. Ivo Rolný, Ph.D. – část III Etika v podnikatelské praxi

Odborní recenzenti:

Doc. Ing. Vladimír Choluj, Ph.D.

Doc. PhDr. Lubor Kysučan, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Tesařová

Sazba Milan Vokál

Počet stran 192

První vydání, Praha 2012

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4293-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8122-8 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8123-5 ve formátu EPUB

O autorech

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc. (1938)

Je profesorem filosofie na Masarykově univerzitě v Brně. Vytvořil originální koncept evoluční ontologie, který vyšel knižně v angličtině (Evolutionary Ontology. Amsterdam–New York: Rodopi 2008), je autorem mnoha knih s ontologickou a ekologickou tematikou, které jsou překládány do jiných jazyků. Nejširší podobu evoluční ontologie obsahuje jeho publikace Filosofie – obrat k Zemi (2008). Pro americkou encyklopedii Encyclopedia of Anthropology (2006) zpracoval hesla Culture, Nature, Technology, Environmental Philosophy. Spolu s I. Klímou a V. Cílkem vydal v r. 2010 knihu Tři hlasy. V roce 2011 vyšlo třetí české vydání jeho knihy Ohrožená kultura a druhé vydání knihy Potřebujeme filosofii přežití. V roce 2012 mu vyšel ruský překlad knihy Ohrožená kultura (Kultura pod ugrozoj. Novosibirsk: Akademija nauk). Často publikuje v odborných časopisech, spolupracuje se sdělovacími prostředky.

Mgr. Bohuslav Binka, Ph.D. (1973)

Vystudoval filosofii a estetiku. Svoji doktorskou práci Analýza hlubinné ekologie obhájil roku 2002 a v roce 2003 s ní získal cenu Josefa Vavrouška udělovanou Karlovou univerzitou v Praze. Od roku 2001 do r. 2005 učil na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity. Od roku 2005 učí na Fakultě sociálních studií filosofii, etiku a obecnou metodologii vědy. Dosud publikoval tři knihy (Analýza hlubinné ekologie, Environmentální etika a Zelený extremismus – ideje a mentalita českých environmentálních hnutí). Od roku 2005 vede projekt EkoInkubátor, který se snaží předat studentům ekonomických oborů základy environmentalistiky, studentům environmentalistiky základy ekonomie.

Doc. PhDr. Ivo Rolný, Ph.D. (1957)

Vystudoval filosofii a politickou ekonomii. Působí jako docent na Ústavu managementu Provozně ekonomické fakulty Mendelovy univerzity v Brně.

Přednáší podnikatelskou etiku a předměty humanizující ekonomické vzdělání, evropské kultury a civilizace a dějiny evropského myšlení. Ve své pedagogické činnosti působil na řadě zahraničních univerzit, nejčastěji ve Velké Británii a v severských zemích. V rámci tématu podnikatelské etiky je autorem monografií Etika v podnikové strategii (3. vyd. 2007), spolu s L. Lacinou Globalizace, etika, ekonomika (3. vyd. 2008) a mnoha vědeckých článků a odborných statí doma i v zahraničí.

Předmluva

Etika, ekonomika, príroda – tri kľúčové slová troch autorov tejto poučnej knižky, ktorých spája jedna idea a jeden motív: ideou je vzájomná závislosť, motívom starostlivosť.

Všetci dnes žijeme vo svete, v ktorom je všetko navzájom prepojené, „zosieťované“, popretkávané až neprehľadným pletivom konexií, tokov, väzieb a vzťahov. Úlohou filozofie i ďalších sociohumanitných oblastí bádania je rozkrývať tieto súvislosti. Zároveň žijeme vo svete, za ktorý nie je zodpovedný nikto iný než my sami, príslušníci jedného z biologických druhov, čo sám seba nazýva sapiens sapiens.

Tento svet sme pôvodne nevytvorili, skôr on vytvoril nás – je to úžasný, fascinujúci svet pozemskej prírody. Tento svet sme však pretvorili a neustále ho pretvárame na svoj obraz – a to je nemenej úžasný a fascinujúci svet našej ľudskej kultúry. Práve starostlivosť o tieto dva svety „v jednom“ – pretože v našom ľudskom svete už takmer niet ničoho, čo by nebolo amalgámom prírody a kultúry – je takisto úlohou tých, čo sú dnes vlastne humanistami, hoci v prestrojení za ekológov či environmentalistov. Humanista je totiž ten, komu ide o dobro človeka a ľudstva. Nenechajme sa pomýliť: ak kedysi boli humanistami, čo kliesnili cestu dejinami, náboženskí vizionári, potom empirickí vedci a politickí vodcovia, dnes sú to tí, čo vidia široké, ba najširšie súvislosti globálnej situácie. Teda tí, čo chápu, že kľúčom k prežitiu a budúcnosti ľudstva je vyriešenie globálneho problému vzťahu kultúry a prírody. Že dobro človeka bez prírody je ilúzia.

V našom „dvoj-jedinnom“ ľudskom svete však akosi strácame schopnosť vidieť a chápať prinajmenšom tieto súvislosti:

Po prvé, medzi samotnou prírodou a kultúrou. Akosi zabúdame, že kultúra je len pretvorená príroda a že žiadna kultúra – ani tá „posthumánna“, hyper-elektronizovaná – neprežije bez prírody. Aj v takomto svete potrebujeme pre život vodu, vzduch, pôdu, organické potraviny, telesné a duševné zdravie, pobyt v lese, výhľad na zeleň atď. Kvôli kultúre však zabúdame na prírodu. Vlastná kultúra nám zaslepuje oči pre prírodu.

Po druhé, medzi etikou a ekonomikou. Akosi zabúdame, že to ide o dve oblasti ľudskej činnosti, ktoré majú jeden spoločný cieľ: dobrý život. A že dobrý život v etickom, ako aj ekonomickom zmysle by sa mali navzájom podporovať. Kvôli ekonomike však zabúdame na etiku. Ekonomika nám zaslepuje oči pre etiku.

Po tretie, medzi etikou a prírodou. Akosi zabúdame, že etika obsahuje nielen vzťahy medzi ľuďmi navzájom, ale aj vzťahy k ostatným živým bytostiam, k životu a prírode vôbec, k Zemi ako živej planéte. Kvôli etike vlastných vzťahov zabúdame na etiku vzťahov k prírode. Etika nám zaslepuje oči pre prírodu.

A po štvrté, medzi ekonomikou a prírodou. Akosi zabúdame, že bez prírody niet a nebude žiadnej ekonomiky. Kvôli ekonomike zabúdame na život. Ekonomika nám zaslepuje oči pre prírodu.

Homo sapiens sapiens sa hrdí svojou inteligenciou. A právom, veď vďaka nej zvládol biologickú evolúciu. Vďaka tvorivej inteligencii dokonca utvára aj svoju kultúrnu evolúciu. Avšak inteligencia, ktorá sa postaví proti prírode, ktorá zabúda, že svoje korene má v prírode, stráca samu seba. Neinteligentná (a teda aj neetická, nehumánna a protiprírodná) hospodárska činnosť je príčinou nielen ekonomickej, ale aj ekologickej krízy. A globálnej. Ekologická inteligencia už dávno odhalila, že ekonomická inteligencia môže byť iba jej podriadenou zložkou. Niet takej ekonomickej nevyhnutnosti, ktorú sa nám snažia vnútiť ekonomisti, hrajúci svoje hry o prosperitu. Sú to priehľadné, aj keď všemožne maskované hry.

Tam, kde zlyháva inteligencia – kde sa zatemňuje mozog chamtivosťou – tam zlyháva ľudstvo samo pred sebou. Aj preto treba čítať také poučné knižky, ako je táto.

Prof. PhDr. Emil Višňovský, Ph.D.

Filozofická fakulta Univerzity Komenského, Bratislava, SR

Ústav výskumu sociálnej komunikácie SAV, Bratislava, SR

Úvod

Přibližně půl století existence environmentální i podnikatelské etiky přineslo pozoruhodné spektrum teorií a názorů na otázku, jaká by měla být nová společenská morálka a jak takovou morálku s přispěním nové etiky vytvořit. Výsledek však příliš neodpovídá vynaloženému úsilí. Nové situaci odpovídající morálka zatím nevznikla, a tradiční forma morálky se postupně stala jen velmi slabým a v podstatě neúčinným sociokulturním regulativem. Za pluralitou etických konceptů a jejich vzájemnou polemikou se skrývají přinejmenším dva všemi přijaté a přesto sporné předpoklady: falešný dualismus člověka a přírody a skrytá predátorská mentalita nynější kultury.

I když se s mnohými autory shodneme v názoru, že etika dnes potřebuje ontologické zakotvení, nebudeme s nimi jednotní ani v tom, jaká ontologie by to měla být, ani v tom, jak k nové morálce od ontologicky zakotvené etiky přecházet. Morálka je totiž založená jak na vrozených predispozicích lidí, tak na jejich spontánní socializaci v příslušné kultuře. Vzniká více či méně dobrovolným přijímáním hodnot, pravidel a odpovědnosti, ovlivňuje ji etika, věda a vzdělání, ale nelze se ji naučit klasickými učebními postupy. Normativní snahy etiky jako teorie nové morálky končí obvykle jen málo účinným přemlouváním.

Zdá se, že východiskem nové etiky, kterou potřebujeme pro překonání ekologické krize, by mohl být zatím málo známý koncept evoluční ontologie. Jde o první ontologii, která do svého předmětu zahrnuje vedle přirozené evoluce také lidmi vytvářenou evoluci kulturní. Etice tak nabízí neantropocentrický koncept člověka, přírody i kultury. I když se mnohé směry environmentální etiky – např. etika úcty k životu, etika biocentrická či ekosystémová, etika hlubinné ekologie – rovněž pokoušejí překonat antropocentrismus, ve svém zamlčeném východisku jej fakticky neopouštějí: člověk jako Descartův subjekt v nich stojí proti pozemskému životu, který by měl lépe chápat, respektovat, uctívat či chránit, s nímž by se měl identifikovat. Tyto přístupy zatím nenabízejí přiměřenou analýzu toho, že náš biologický druh už nežije jen v přírodě, že vytvořil globální protipřírodní kulturu, která se stala jeho velkým anorganickým tělem a která jako zlý leviatan jeho vztahování se k Zemi nejen fyzicky vykonává, ale také skrytě duchovně určuje. To je jeden z důvodů, proč dosud nemáme etiku zabývající se vztahem člověka k Zemi prostřednictvím kulturního systému, etiku kultury.

V souvislosti s hledáním ontologických základů nové etiky je třeba řešit problém, jak přetavit strukturně náročnou ontologickou racionalitu (procesuální reflexi světa nově zahrnující také kulturu) do konkrétnější a méně náročné racionality etické, která se tradičně zabývala jen morálními vztahy mezi lidmi a dalšími společenskými subjekty. Vyvstává přitom otázka, jak dosáhnout toho, aby etická argumentace, např. výzva k tomu, aby v lidském chování vůči kultuře i přírodě nebylo vše dovoleno, získala na kulturou přetížené Zemi závaznost, která je srovnatelná s přísnou argumentací vědeckou či ontologickou. Ale nejen to. Problémem všech problémů je otázka, jak důležité morální regulativy, které by měly být srozumitelné také člověku bez speciálního vzdělání, tj. jen na základě jeho emocí a intuitivně pociťovaného vřazení do prostředí té které kultury, odvozovat z etické racionality. Ta totiž, nemá-li být jen spontánně antropocentrická, musí být nově ontologicky poučená, tj. vysoce teoreticky náročná. A tak vzniká dvojjediný úkol: za prvé potřeba, aby nová morálka (podobně jako nová etika) předcházela realitu, a za druhé, aby morálka, která se tradičně formovala ze zkušeností mnoha lidských generací v lokálních kulturách, v dnešním krizovém kontextu vznikala také z obecné etické (či ontologické) teorie.

Evoluční ontologie si úkol být základem nové etiky komplikuje nejen tím, že vztah člověka a přírody považuje za zprostředkovaný kulturou, ale také tím, že se snaží docenit zamlžený biologický původ lidství. Její úvahy o ontologickém založení morálky se proto zaměřují i na dosud neřešenou otázku změny predátorského duchovního základu kultury na základ biofilní. Expandující protipřírodní kultury, v nichž se rozvíjela tradiční morálka, byly totiž podřízené skrytému kořistnickému duchovnímu základu. Dnes se ocitají v krizi, protože jejich duchovní základ, na němž spočívají, je nezávisle na etických iniciativách vede ke zkáze. V dalším růstu na konečné Zemi nemohou pokračovat.

Ale ještě jeden moment musíme v této souvislosti připomenout. Sociálně ekologická environmentální etika, jak ji v textu obšírně představuje B. Binka, staví podle nás na velmi sporném předpokladu, že ekologická krize je důsledkem krize společenské a že její řešení je třeba hledat v sociální oblasti. Zdá se nám, že přesný opak je pravdou. Od počátku neolitu hledá lidstvo optimální vztah k přírodě právě prostřednictvím změn v sociální oblasti. Nic víc, než růst produktivity lidské práce, který v minulosti pohřbíval sociálně politické systémy a který dnes ve formě globální spotřební společnosti bere lidem práci a hrozí zpustošením zeměkoule, se bohužel neobjevilo. Chceme-li najít dlouhodobou symbiózu kultury s přírodou, musíme nejprve omezit, a nakonec i zastavit nynější nevyhlášenou válku se Zemí. Zbraněmi v tomto zbytečném souboji, který nemůžeme vyhrát, se staly nejen továrny, nákladní doprava a obchod, ale i dnešní nadbytečné cestování a hromadně používaná spotřební technika. Jako zdivočelého psa jsme proti lokálně bezbranným ekosystémům pustili ze řetězu sta tisíce letadel a sta miliony osobních automobilů.

A to je také důvod, proč v prvé řadě usilujeme o změnu skrytého duchovního základu kultury. Tato historicky bezprecedentní změna bude mít podle nás zásadnější význam než nynější přímé úsilí o změnu etiky, vědy či politiky, tj. forem duchovní kultury, které ze starého duchovního základu kultury vyrůstají. I když jde o ambiciózní úkol, který vzdáleně připomíná Hegelův pokus postavit kulturu (lidské dějiny) na myšlence, je třeba se o tuto zásadní změnu pokusit. Světovým duchem, který se dnes nesmí zpožďovat za rychlým postupem globální protipřírodní kultury, musí být ontologicky poučené předvídavé vědění. Patrně jen takové komplexní vědění (evoluční chápání světa) může být negativní zpětnou vazbou hrozivého šíření anonymní technologické moci, jíž zatím pozemská příroda jakoby z vlastní slabosti ustupuje. Ale nenechme se mýlit. Její absolutní moc nad člověkem i kulturou spočívá v tom, že ve své zaslepenosti a pýše můžeme zničit podmínky přirozené reprodukce našeho biologického druhu.

Kdysi oprávněný predátorský duchovní základ kultury, který vznikal v procesu historické mezikulturní selekce a jehož pozdějším vyjádřením se staly dílčí vědy, používané technologie i způsob života lidí, můžeme však změnit jen navázáním na odlišné informační předpoklady v lidském genomu. V této věci má sociobiologie pravdu. Také proto je dnes třeba opustit novověký důraz na člověka a jeho druhově sobecké zájmy, které poprvé narazily na hranice obyvatelnosti zeměkoule. To se jistě mnohokrát stalo i jiným biologickým druhům, které nevytvořily kulturu, a které, aniž by vyhynuly, mohla v expanzi omezit konečná Země. Pro lidstvo, které se za pomoci kultury vyvázalo z této přímé negativní zpětné vazby, to ovšem znamená opatřit si jinou záruku přiměřenosti kultury přírodě. Musí se vzdát nekritické důvěry v živelné regulativy kulturního vývoje, na které může spoléhat jak plně svébytná příroda, tak slabá, v přírodě rozptýlená kultura lokální. Lidé v globalizavané kultuře už bohužel nemohou vycházet z bezstarostnosti o vlastní druhovou budoucnost, a v zájmu přežití vlastního druhu musejí jakoby znovu „uposlechnout“ svůj úplný lidský genom, v němž, jak věříme, by mohly dřímat i zájmy potlačené a vzdálené. Mohla by v něm živořit i „biologická nabídka“ na včasné zastavení války kultury s přírodou, nabídka ke smíru, kterou by do lidské přirozenosti mohla prozíravě vložit sama biosféra. Také proto se evoluční ontologie s využitím biologických věd snaží ukázat, že v lidském genomu je snad ještě cosi jiného než útočná adaptivní strategie, která dnes přivádí kulturu na pokraj katastrofy.

Velkým problémem utváření adekvátní morálky, k němuž musí evoluční ontologie i nová etika přihlížet, je také to, že přírodní i kulturní struktury působí bez interpretace (verbálního kulturního ocenění) na lidské vědomí značně neurčitě, že jsou to pro lidi jen jakési vnější objektivní procesy, předměty, či dokonce tajemné a nepochopitelné černé skříňky. Kdysi jsme na překonání přirozeného lidského obdivu k přírodě (jejího vysokého intuitivního hodnocení) potřebovali antickou geometrii, matematiku, fyziku a metafyziku a v novověku i další vědy, abychom přírodě podsunuli jinou, účelově technologickou interpretaci. Tento proces skrytého znehodnocování přírody podbízivými racionálními abstrakcemi (jimž se dosud vyučuje na školách) dosáhl v ekonomických vědách dokonalosti. Přírodě, k níž náležíme, ponechal pouze omezenou instrumentální hodnotu. Masové sdělovací prostředky, přisluhující politice a málo vzdělané veřejnosti, proces znehodnocování přírody dokončily. Dnes jakoby analogicky potřebujeme ontologii (metafyziku) i vědy o kultuře, abychom přírodě vrátili plnou hodnotu a nepodmíněnou subjektivitu, a abychom kulturní struktury, které nekriticky přeceňujeme, konečně posuzovali pravdivě: jako arogantní mocenské nástroje, které člověka morálně nezdokonalují, ale naopak vyzbrojují a vyzývají k boji s jeho původním hostitelským prostředím.

Položíme-li si nepříjemnou otázku, proč v evoluci kultur zvítězil právě jejich predátorský duchovní základ, který dnes vede světovou kulturu ke zkáze, pak může být naše odpověď jen hypotetická. Kulturní systém je spolu s duchovní kulturou produktem kulturní evoluce. Není to však útvar společný celému lidskému druhu, nýbrž je tvořen dílčími systémy teritoriálně poněkud odlišnými (s vlastními kulturními „genotypy a fenotypy“). Kultury s mírně odlišnou duchovní kulturou spolu soupeří o teritorium, o přírodní zdroje, hájí své získané kulturní bohatství. Ty, které zvítězily, měly tyto pomyslné genomy (strukturu své duchovní kultury) vhodněji nastavené vůči přírodě i vůči okolním kulturám, lépe využívaly přírodní i lidské zdroje, byly agresivnější, a proto se rozšířily. Ostatní kultury, např. kultury dnešních lovců a sběračů, jakoby zaostávají, materiální kulturu nerozvíjejí tak rychle, jejich technologie zůstaly téměř přírodní. I když jsou v biologickém smyslu skutečně predátorské, fakticky žijí v jednotě s přírodou, jsou přirozeně „biofilní“, ale nemohou se prosadit v soutěži s agresivními technickými kulturami, nejsou konkurenceschopné ani úrovní blahobytu a lidské svobody, a proto ani intenzitou a dosahem devastace přírody. Jsou konkurenceschopné jen mírou šetrnosti k Zemi, tj. v disciplíně, v níž se v predátorském duchovním paradigmatu již dávno nesoutěží. Byly zatlačeny na omezená a pro spotřební civilizaci nevýhodná území. Z našeho hlediska živoří v symbióze se zvířaty a zbytky přirozených ekosystémů.

Lovecko sběračské kultury, jejichž morálka vyrůstá z téhož biologického genomu člověka jako druhu, mají jen „aktivní“ kulturní genom, jen živou kulturní tradici (duchovní kulturu). Nedospěly k zápisu neuronální (sociokulturní) informace, nemají knihovny, náš systém vzdělání, vědy a informační sdělovací prostředky. Mají však bohatě rozvinutou emocionalitu a propřírodní empatii. Na jejich příkladu dobře vidíme, že vytvoření „pasivního“ kulturního genomu (zapsané duchovní kultury) sice urychlilo kulturní evoluci, ale omezilo roli emocí, morálky i živé řeči ve společnosti. Morálka totiž účinně působí především jako neverbalizovaná a nezapsaná. Lidská etnická řeč a její zakódování písmem nejen prohloubily starší lidské abstrakce, ale také je ochudily, způsobily odklon od tajemné vnitřní struktury rostlin, zvířat, půdy, vody a krajiny, od vůní, tvarů a krásy. Počala vznikat filosofie a věda, zapsaná informace posílila lidskou schopnost manipulace myšlenkové i k ní doplňkové manipulace praktické, započalo hromadné zatlačování přírody technikou.

Morálku, která zůstala hlavně na úrovni „aktivního“ genomu, tj. jako nezapsaná (jako jen snadno zapamatovatelné obecné zásady chování), to oslabilo, přizpůsobila se procesu kulturní evoluce, ustoupila a raději nepřekážela silnějšímu nadosobnímu procesu technologického dobývání přírody. Podržela si sice soulad s predispozicemi v lidském genomu, čímž byla srozumitelná každému člověku, ale rozešla se s duchovní společenskou kulturou, v níž se počaly hypertroficky rozvíjet její parciální kognitivní složky. Zvítězilo predátorské duchovní paradigma. Zejména proto dnes protipřírodní kulturní systém bezhlavě útočí na starší a širší pozemskou přírodu. Význam ontologicky poučené morálky, kterou zatím nemáme, právě tak jako role naší odpovědnosti za protipřírodní kulturu, kterou na regionální i globální úrovni odmítáme přijmout, však narůstá ještě rychleji než živelná destrukce Země kulturou.

***

Naše kniha se všemi výše uvedenými problémy zabývat nemůže. Snaží se reagovat na obrat společenských věd k etice, který, jak se zdá, může být i nesmělým počátkem příklonu těchto věd ke studiu kultury jako živelně expandujícího umělého systému uvnitř širšího přirozeného prostředí Země. Věříme, že obrat k etice by mohl být i prvním podnětem pro vznik kritické ekonomické teorie, která dnes svým zbytečně těsným propojením s mocí omezuje rozvoj ostatních společenských věd. Vycházíme z předpokladu, že nové etické myšlení, na rozdíl od minulosti, musí nutně vznikat jak z problémového tlaku života, tak z ontologické teorie bytí. Obsahem první kapitoly je proto nový evolučně ontologický koncept člověka, kultury a přírody. Předkládáme k diskusi nejen problém vzniku nové podnikatelské a environmentální morálky, ale také evolučně ontologické pochopení role ekonomiky v kultuře i role kultury v přírodě. Pozornost věnujeme málo prozkoumanému vztahu ekonomiky a přírody, proměnám lidské práce včetně její vysoce nejasné budoucnosti. První část knihy končí úvahou o možném obsahu ekonomického vzdělání pro globalizavanou kulturu.

V druhé části knihy, která navazuje na obecně filosofické pojednání o vztahu ekonomiky a přírody, analyzujeme dva široké vědní koncepty soupeřící o faktický i hodnotový výklad současnosti: Ekonomismus a ekologismus. Ekonomismus a ekologismus přitom chápeme jako dvě super-teorie (teorie vyššího řádu) usilující o ovlivnění většiny ostatních společenskovědních disciplín. Hlavní rozdíl mezi ekonomismem a ekologismem spatřujeme v jejich „mentálním stáří“, přístupu k hodnotovým otázkám, a konečně ve schopnosti sebekritického pohledu. Zatímco ekonomismus prožívá poslední, dogmatickou fázi svého vědeckého vývoje, je ekologismus ve fázi prvotní expanze. Zatímco ekonomismus svá hodnotová východiska považuje za univerzální kritéria pravdivosti všech společenskovědních disciplín, jednotlivé směry ekologismu o nich usilovně diskutují. Zatímco ekonomismus stojí na mechanistickém atomismu a pseudopozitivistickém pojetí vědy, ekologismus svá metodická východiska teprve hledá. V rámci analýzy ekonomismu a ekologismu kapitola přibližuje i šest nejvýznamnějších konceptů environmentální etiky (biocentrismus, slabý antropocentrismus, ekocentrismus, hlubinnou ekologii, zoocentrismus, sociální ekologii) a základní předpoklady současné podoby ekonomismu.

Ve třetí části, záměrně zaměřené didakticky, tj. na pomoc výuce podnikatelské etiky na našich ekonomických fakultách, se snažíme postihnout roli etiky v podnikatelské praxi. Poukazujeme tu na problém společenské odpovědnosti podnikání, na málo známou etickou dimenzi nynějších výchozích předpokladů (výrobních faktorů) hospodářské činnosti: půdy, práce a kapitálu. Komentujeme aktuální trendy v současné podnikatelské etice, zabýváme se světovým hnutím nového životního stylu a trendu v podnikání LOHAS, zásadami v podnikání na zahraničních trzích. Zdůrazňujeme význam etického hlediska pro budoucí manažery, ekonomy a podnikatele, připomínáme nezbytnost etičnosti v rozhodovacích procesech. V této části se snažíme prokázat, že čestnost v podnikání se z dlouhodobého hlediska vyplácí a že firma, která chce na trhu trvale působit, musí jednat slušně a být morální. Moralita firmy proto zahrnuje způsoby chování, které odpovídají nejen jurisdikčním požadavkům (legalitě), ale také celospolečenským požadavkům mravním (moralitě).

Autorem konceptu a první části knihy je Josef Šmajs, autorem druhé části je Bohuslav Binka, autorem třetí části je Ivo Rolný.

Josef Šmajs

Část I Ontologické základy etiky

1. Etika tradiční, podnikatelská aenvironmentální

Etika jako kritická filosofická analýza morálky je přibližně tak starou teoretickou disciplínou jako filosofie sama. Proto má etika od počátku mnoho společných rysů sfilosofií, např. skrytou antropocentrickou orientaci, abstraktnost, spekulativnost, útěšnost. VEvropě vzniká etika vantickém Řecku ajejími všeobecně známými protagonisty jsou sofisté, Sókrates, Platón, Aristoteles, stoikové. Pozdější etické teorie se rozvíjejí vrámci příslušných filosofických ateologických systémů, přičemž současně reagují na vývoj morálky jako spontánně vznikajícího kulturního regulativu. Pomineme-li antiku astředověk, znovověkých autorů zná část veřejnosti např. tezi Maxe Webera ovzniku kapitalismu zprotestantské etiky[1] nebo alespoň kategorický imperativ aobrys formalistické etiky Immanuela Kanta.[2] Méně je známé, že také klasik ekonomie Adam Smith byl významným etickým autorem.[3]

Vdobě ontického konfliktu kultury se Zemí, jehož vyhrocení vyvolává ikdysi oprávněné predátorské duchovní paradigma kultury, se ukazuje, že tradiční etické zdůvodnění morálky může být nemorální, protože úzkou orientací na lidské zájmy zakrývá destruktivní povahu kulturního evolučního procesu– pustošení planety.

Hlásíme-li se kmyšlence nezbytnosti ontologického zakotvení environmentální ipodnikatelské etiky, vycházíme zpředpokladu, že reálné lidské vztahy kpřírodě jsou zprostředkovány kulturou, jejímž důležitým subsystémem je ekonomika. Tuto okolnost mohly ovšem starší etické systémy přehlížet proto, že vycházely zfalešné novověké opozice člověka apřírody aže jejich teoretickou oporou byla jen podobně zaměřená antropocentrická ontologie. Tradiční etika proto odhlížela od vzdálenější perspektivy, od málo zřetelného lidského druhového sobectví, jehož vnějším výrazem byla kultura.[4]

Tradiční morálka vyrůstala zvrozené lidské přirozenosti (z potencí konzervativního genomu člověka), respektovala zvláštnosti té které kultury (její skryté duchovní paradigma) ažádnou realitě přiměřenou etickou ani ontologickou teorii nepotřebovala. Tradiční filosofie se sice zabývala ontologií, ale byla to ontologie útěšná aspekulativní, která by se pro zdůvodnění neantropocentrické morálky nehodila.

1.1 Co je etika

Zjednodušeně řečeno, etika je teoretickou reflexí morálky (podobně jako je např. teologie teoretickou reflexí víry), je tradiční filosofickou teorií kritiky, zdůvodnění aobhajoby morální regulace ve společnosti. Morálka jako neteoretická součást duchovní kultury zahrnuje nejen pragmatické vědění, ale izvyky, předsudky, mýty arozpoznaná pravidla kulturního života lidí. Jako univerzální regulativ lidské aktivity je tvořena hodnotami, normami apokyny pro dobré (mravné) chování. Vetice však jde nejen ovysvětlení, zdůvodnění akritiku morálky, ale také ojejí kultivaci, ojejí vedení určitým směrem.[5] Jde ozáměrné usměrňování morální regulace ktomu, co ta která filosofie považuje pro člověka za optimální, očem se domnívá, že je to žádoucí.

Dnes ovšem ve filosofii, aproto ani ve vědě apolitice, není zcela jasné, jakým způsobem morálku ovlivňovat akultivovat. Ekologicky ohrožená kultura paradoxně zatím sází nikoli na širokou filosofickou racionalitu, která jediná by mohla dohlédnout důsledky expanze protipřírodní kultury, ale na živelnost, na neviditelnou anevidoucí ruku trhu. Proto iostatní mimotržní regulativy lidského jednání včetně politiky jsou ochromeny. Nepřímo to potvrzuje iGilles Lipovetsky, když bez hlubší analýzy ontického základu morálky připomíná přeměnu staré „etiky povinnosti“ vnovou „etiku slabé individualistické odpovědnosti“.[6] Ale přitom neříká, že slabá odpovědnost vůči kultuře znamená dnes silnou neodpovědnost vůči přírodě.

I když každodenní jednání lidí nutně vychází zpredispozic obsažených vlidském genomu (tj. způvodního vřazení člověka do struktury přirozených ekosystémů), stále více je ovládáno druhou determinační základnou morálky: nastavením aod přírody odlišnou strukturou nadosobního systému kultury. Morálka se přizpůsobuje duchovním ivěcným formám kultury, které sice vyrůstají ztéže lidské genetické predispozice, ale již historicky přetavené vlivem apůsobením neviditelného duchovního paradigmatu příslušné kultury.[7]

Také proto se dnešní představa toho, co by mělo být, co je dobré aco je zlé, kterou skrytě ovlivňují naše vrozené predispozice, nutně střetává stím, co už vkultuře existuje, co se už přijalo, zpředmětnilo aorganizačně upevnilo. Váha toho, co si lidé přejí, tj. tradiční požadavky lidského svědomí, mají tedy vtechnicky hypertrofované kultuře klesající moc. Morálka, která se reprodukuje kompromisem mezi lidskou vrozenou predispozicí (genomem) asílícím tlakem protipřírodní technické kultury, je proto slabá amálo účinná.[8]

Vznik sociobiologie jakoby nepřímo potvrzuje náš ontologický názor, že morálka je biologicky zakotvená, že má biologické kořeny aže její studium nemůže tyto kořeny (tj. její genetické předurčení) ignorovat. Protože zastáváme široký evoluční přístup ke skutečnosti, který respektuje přírodní původ člověka, aspolu sním ikonzervativní charakter našeho genomu, sociobiologické názory nezpochybňujeme, ale naopak rozvíjíme. [9]

Již jsme uvedli, že etika je mnohem mladší než morálka. Nebylo totiž snadné verbálně formulovat azdůvodňovat, co morálka je, jak působí aco se již ve vztazích mezi lidmi uznávalo adodržovalo. Předetické zdůvodnění pravidel chování se proto obvykle odvolávalo na nepochybnou autoritu:na závazné kulturní obyčeje (dodnes velmi staré uněkterých afrických národů), přírodní božstva, později kpanovníkovi, tj. kvlivné instituci světské, kterou zpravidla doplňovala také instituce nadpřirozená. A protože technicky úspěšné kultury nejen spolupracovaly spřírodními silami, nýbrž snimi také bojovaly, nejvyšší mocí vevropském kulturním okruhu (zejména snárůstem síly techniky) přestávala být příroda.[10]

Dnešní globální civilizační krize je také krizí tradiční etiky. Rozpor mezi biologickým zakotvením tradiční morálky aodlišnými požadavky socializace lidí vtechnické spotřební kultuře je již tak hluboký, že nemůže být smířen vrámci stávajícího paradigmatu, tj. jakkoli sofistikovanou tradiční etickou teorií.

Zdá se, že vsituaci, kdy dílčí vědění aprotipřírodní síly kultury rostou rychleji než naše souhrnné pochopení světa, se kulturní determinační základnou adekvátní morálky (vedle jejího biologického zakotvení) musí stát nová opora: srozumitelné evolučně ontologické minimum. Kultura je totiž systém svnitřní informací, jíž je kultura duchovní. Přirozené iumělé fyzické prostředí, není-li světonázorově interpretováno, působí na lidskou psychiku patrně méně formativně než ideje, hodnoty aregulativy duchovní kultury. Před ontologickou racionalitou, která kdysi nebyla sto vysvětlit morálku, akterá sama dočasně ustoupila před diktátem dílčí vědecké racionality aobjevené technologie, se tak vkrizové civilizační situaci otevírá prostor pro ještě závažnější úkol: poprvé pomáhat morálku konstituovat. Platí-li evolučně ontologický předpoklad, že morálka je sice biologický zakotvená,[11] ale že jako univerzální regulativ lidského chování vzniká až procesem socializace (učení) vté které kultuře, pak ani nynější ontologické prázdno, ani dílčí racionalita apůsobení předmětných kulturních struktur, žádoucí novou morálku formovat nemohou.[12] Morálku, která by nebyla vrozporu skomplexními predispozicemi vlidském genomu akterá by pomohla ohroženou kulturu předvídavě ochránit před katastrofou, může vdysfunkční kultuře formovat patrně jen široká, ontologicky podepřená světonázorová racionalita.

Takový úkol ovšem předpokládá– pomineme-li nezbytnost strukturní přestavby kultury– rozšiřovat evolučně ontologický koncept bytí atak znovu navázat na spontánní „biofilní výchovu“ našich vzdálených předků. Předpokládá to vhodně vzdělávat veřejnost, tj. už ve škole žákům ukazovat, že příroda je nejstarší, nejširší anejmocnější tvořivou subjektivitou, že je hodna úcty amorálního respektu, který musí být hlubší, než byl tradiční respekt kčlověku. Protože však ani ontologický koncept přírody, ani ontologický koncept kultury nejsou teoreticky rozpracované, evolučně ontologické minimum nové morálky se zatím nejen obtížně vytváří, ale také se obtížně rozšiřuje. Brání tomu vládnoucí predátorské duchovní paradigma, ato jak svým zpředmětněním vkulturním systému, tak vpodobě zpráv šířených sdělovacími prostředky. Příznivé podmínky pro šíření nového ontologického minima, účinkem podobné někdejšímu tlaku přirozených ekosystémů, však paradoxně vznikají ve fázi viditelného poškozování Země kulturou. Absolutní moc přírody nad člověkem ikulturou, zníž se lidstvo na čas jakoby osvobodilo rozvojem vědy atechniky, se tak znovu navrací, ikdyž bohužel jako hrozba vyhynutí našeho biologického druhu.[13]

Již jsme uvedli, že morálka, která je tak stará jako lidstvo samo, jako kultura, je patrně nejstarším sociokulturním regulativem lidského jednání. Vznikala podobně samovolně jako např. etnický jazyk, mýtus, první formy náboženství,[14] organizace lovecko-sběračské kultury, první biotické technologie, řemesla, směna atp. A již jsme také připomínali, že morálka reguluje lidské jednání zhlediska dobra azla. Její regulativy (příkazy, zákazy, ideály, normy adoporučení) jakoby lidem přímo inepřímo naznačují, tedy nikoli explicitně vysvětlují, co se má vurčité situaci dělat nebo nedělat. A to je bez vnitřně přijaté zvykové, mocenské či ontologické autority nesnadný úkol. Lze dokonce říci, že morálka se reprodukuje jako kulturní návyk, že neobjasňuje, ale působí na společnost ajejí fungování stimulačně, retardačně, či dokonce jako její plíživá zkáza.[15]

Velkým problémem morální regulace, který se vplném významu projevuje až dnes, tj. vobdobí vzniku globální společnosti, je zejména to, že se naše biologická ikulturní schémata chování přežívají, že neodpovídají rozsahu asíle lidské technologické moci.[16] Racionální volba mezi dobrem azlem, která by mohla málo účinnou morálku posílit, není proto snadná. Protože spontánní expanze kultury předbíhá možnost racionálního pochopení jejích důsledků pro přírodu, nelze morálku odvozovat ani jen zvědeckého poznání, ani jen zprocedur běžného života. Dnešní vědomá morální volba, protože se nemůže odvolat kosobní autoritě, nýbrž jen ksoubornému vědění omožném vývoji protipřírodní kultury, předpokládá existenci explicitního filosofického konceptu skutečnosti. Pokud však takový koncept nemáme, pokud existuje ontologická slepota, lidé pouze napodobují empirické či mediální vzory amorální regulace přizpůsobuje lidské chování živelnému pohybu kulturních struktur. Morálka tak nemůže plnit ani individuálně kultivační, ani kulturně sebezáchovnou roli. Nová obecně přijatelná morální volba, které musí předcházet filosofické pochopení světa, vznikne patrně až vprocesu přestavby kulturního systému vsouladu sontologickou teorií.

Vekologicky neohrožené kultuře, která ještě nepřekročila mez přípustné sociokulturní zátěže Země, akterá se proto mohla rozvíjet vsouladu slidskou přirozeností (především vjednotě sgeneticky fixovanou útočnou adaptivní strategií člověka jako druhu), nebylo ovšem explicitní zdůvodňování volby mezi dobrem azlem ve vztahu kpřírodě nezbytné. Člověk, podobně jako většina živočichů, svůj genom do jisté míry „pociťoval“, nevědomě ivědomě se jím „řídil“. Kulturní systém byl prodloužením útočné adaptivní strategie člověka ajeho vztah kpřírodě byl regulován především technologicky– regulativy úspěšného využívání vnějších přírodních sil. Protože kulturní systém ve vztahu kpřírodě ještě nebyl systémem dysfunkčním, morální zdůvodnění lidského technologického chování nemuselo být předmětem etických úvah. Také vrodině, ve škole či vtovárně, podobně jako vkaždé jiné podobně formalizované organizaci, se obvykle verbální zdůvodnění lidského chování nevyžaduje. Pro chování lidí tu platí ustálená pravidla (např. vrodině autorita rodičů, varmádě řády apředpisy, vtovárně centrální řízení atechnologická kázeň), existuje zde silný vliv tradice nebo autority, aproto regulativy, které se osvědčily, tu optimalizují fungování příslušné organizace. Teprve vážné poruchy včinnosti těchto institucí vyvolávají potřebu reflexe aoptimalizace nekriticky přijímaných pravidel lidského chování.

Etika jako součást filosofie vznikala obvykle scílem obhajovat novou morálku po velkých společenských změnách, zpotřeby sladit ji snovou společenskou strukturou asměřováním společenského systému. Vznikala tu totiž potřeba podpořit morálku obecnými filosofickými argumenty apochopením nové situace. Zdá se, že zatím nikdy morálka nevznikala zpotřeby velké kulturní tragédii zabránit.[17]

Fakt vzniku morální regulace lidské aktivity byl kdysi nepřímým důkazem toho, že lidská aktivita nebyla již ani plně biologická, ale ani plně kulturní, že vrozené způsoby chování abiologické způsoby nápodoby sociálních forem chování (animální sociální učení) nestačily. Kultura je totiž nebiologickým systémem sumělými strukturami apravidly chování. Vznikala nepřírodním evolučním procesem uvnitř přirozeného procesu pozemské přírody. Nebyla pokračováním přirozené evoluce, ale lidmi vytvářeným systémem, který měl částečnou svébytnost, umělou strukturu, vlastní konstitutivní informaci, aproto ivlastní reprodukci aevoluci. Ponecháváme zatím stranou, že kultura mohla růst pouze na úkor staršího aširšího systému vysoce uspořádané přírody, tj. na úkor přirozené uspořádanosti Země.

Vminulosti přitom platilo, že aby se odlišně uspořádaný kulturní systém vbiosféře udržel, aby mohl na přírodě „úspěšně parazitovat“, museli lidé sloužit nikoli přírodě, ale kultuře. Bylo proto morální, když se vjejich nebiologickém chování dodržovala jistá nepsaná pravidla, která podporovala reprodukci arůst kultury– zejména ta pravidla, která se již vminulosti osvědčila. Každá dílčí kultura střežila, aby se vlidském chování dodržoval jiný než původní přírodní řád, aby se reprodukoval odlišný, ikdyž zpřírody odvozený řád kulturní. Jde vlastně opokus nastolit také vkultuře jistou analogii řádu přírodního, posílit integritu aspolupráci (harmonii) všech složek kulturního systému, prohloubit soulad vlidských kulturních vztazích. Podobně totiž fungují přirozené ekosystémy, které sice nemají vlastní vnitřní informaci analogickou duchovní kultuře, ale vnichž se spontánně optimalizují složité potravní, reprodukční, kooperativní aparazitické vztahy mezi různými populacemi.[18]

Ekosystémová regulace je samozřejmě regulací relativně slabou, vterminologii evoluční ontologie informačně nepředepsanou. Také proto nemůže tato regulace změnit či přímo ovlivnit silnější informačně předepsanou regulaci genetickou, která je sto po milióny let reprodukovat stabilní strukturu ichování všech biologických druhů.[19]

Morální společenská regulace, která je vzhledem kostatním sociokulturním regulativům rovněž regulací relativně slabou, tj. přísně informačně nepředepsanou,[20] představuje pokus oomezení variety potenciálně rozmanitých forem lidského jednání. Zužuje spektrum lidských možností, které jsou vpřípadě životní aktivity jiných biologických druhů omezovány jak jejich vlastními vrozenými vzorci chování, tak také strukturou aaktivitou okolního prostředí: např. potravní nabídkou, biotopem, predátory, konkurenty, parazity atp. Tímto výše uvedeným zúžením však morální regulace umožňuje inovou diferenciaci akultivaci lidských aktivit. Již jsme připomínali, že jde oregulaci výrazně konzervativní, protože historická zkušenost lidem ukázala, že je užitečné dodržovat pravidla, která se již osvědčila, než přijímat nevyzkoušená pravidla nová. Tradiční morálka (ale itradiční politika aprávo) šla tedy jakoby za vozem sociokulturního pohybu (nastaveného skrytým duchovním základem kultury), učila se zchyb, ale nebyla sto vystoupit zjeho rámce. Protože všechno nové je nejen vbiosféře, ale ivrychle rostoucím umělém kulturním systému existenčně nejisté, morálka vždy neochotně přijímala jiná hlediska anové hodnoty. Ovšem pod tlakem okolností se nakonec hroutily nejen konzervativní systémy morální regulace, ale icelé regionální kultury.

1.2 K předpokladům konstituování etiky podnikání

Podle ekonoma P. A. Samuelsona[21] je morálka veřejným kapitálem. Podle jiných teoretiků, např. sociologa Piera Bourdie, jsou morálka avzdělání kapitálem kulturním.[22] Podobně kdysi uvažoval také Adam Smith, morální filosof aekonom, kterého lze považovat za předchůdce etiky podnikání akterý se proslavil nejen svou knihou Pojednání opodstatě apůvodu bohatství národů zroku 1776[23], ale ijiž připomenutou knihou Teorie morálních citů. Uznáváme-li čtyři druhy kapitálu, tj. lidský, přírodní, finanční, zpředmětněný, pak lze morálku považovat také za jeho pátý druh.[24]

Už na počátku úvah opodnikatelské etice[25] sevšak musíme zeptat: proč vsituaci, kdy výroba zboží přestala být hlavním společenským problémem, tj. vsituaci, kdy je ve všech technicky rozvinutých zemích jeho všeobecný přebytek, se vekonomických vědách klade takový důraz na růst účinnosti kapitálu, anikoliv na podnikatelskou etiku? Proč se ve společnosti hojnosti vynakládají nemalé prostředky na reklamu, ale nikoli na spotřebitelskou etiku, která by mohla, pokud platí, že výroba je určována poptávkou, omezovat produkci? Zdá se, že tu existuje trojí vysvětlení: za prvé, ekonomická teorie se stará jen opolovinu reálného cyklu oběhu zboží, tj. jen ojeho výrobu, distribuci aprodej; za druhé, taková etika by nebyla vsouladu snynějšími zájmy kapitálu přednostně vykořisťovat přírodu;[26] za třetí, vznik etiky podnikání může být odpovědí podnikatelské sféry na pozitivní ohlas etiky environmentální.

Z naznačených souvislostí již částečně vyplývá, že je třeba rozlišovat dva subjekty morálního chování vrámci podnikání aže je užitečné chápat podnikatelskou etiku ve dvojím smyslu. Nejprve ke dvěma subjektům morálního chování. Za prvé je třeba rozlišovat morální chování lidí vpodniku či vcelé společnosti, kde se prosazuje spíše spolupráce aspoluúčast akde je vzájemné soupeřivé chování záměrně potlačováno; za druhé morální chování podniků jako právních subjektů, mezi nimiž se zatím soupeřivé chování (podmíněné nejen společným rámcem, jímž je kultura, ale ispolečným nepřítelem, jímž je „příroda“) stále ještě předpokládá. Vtéto oblasti jde vlastně osoupeřivé chování znovu na dvou úrovních: mezi podniky vrámci kultury amezi podniky apřírodou.

K etice podnikání ve dvojím smyslu. Za prvé je třeba usilovat ovytváření podnikatelské etiky vširším smyslu, tj. jako široce pojaté, ale vnynějším duchovním paradigmatu málo účinné etiky podnikání vůbec; za druhé ovytváření podnikatelské etiky vužším smyslu, tj. jako teorie optimálního morálního chování lidí uvnitř organizací afirem, ačástečně inavenek, kzákazníkům, konkurentům, partnerům, institucím.

1.2.1 Podnikatelská etika vširším smyslu

Zfaktu, že ekonomika je subsystémem umělého systému kultury, akultura cizorodým, odlišně uspořádaným subsystémem přírody, vyplývá, že každý podnik (podnikatelský subjekt) má dvě různá vnější prostředí, která musí respektovat, jimž je systémově podřízen: spodnikem onticky sourodé prostředí kulturní, aspodnikem onticky opoziční prostředí přírodní. Je paradoxní, že podřízenost kulturnímu prostředí se vpredátorském paradigmatu na jedné straně všeobecně uznává adodržuje, ale na druhé straně záměrně porušuje ekonomickou konkurencí adiktátem ekonomických hledisek neekonomickým částem kultury: školství, zdravotnictví, vědě, literatuře, sportu atp. Podřízenost produktivní aktivity podniků širšímu přírodnímu systému se často záměrně zkresluje apřed veřejností zamlčuje.

Pokud zaměstnanci podniku (instituce) žijí ve městě asvou obživu si kupují za mzdu vyplácenou podnikem (institucí), mají jakoby jen jedno hlavní umělé prostředí: kulturu avjejím rámci podnik. Jejich vztah kpřírodě je tedy značně zprostředkovaný: pokud pracují, je zprostředkován podnikem akulturním systémem (technologií aorganizací kultury); pokud nepracují, tj. vjejich volném čase, je zprostředkován kulturním systémem, jejich formou bydlení, používanými artefakty, službami, spotřební technikou, sdělovacími prostředky, právem, mírou osobní svobody atp. Kpřírodě se přímo vztahují (neuvažujeme-li potravu, všudypřítomné mikroorganismy, dýchání, gravitaci atp.) jen vněkterých aktivitách volného času, kdy ve volné přírodě pobývají přímo, fyzicky. Jejich celoživotní hodnotový vztah kpřírodě, který se ve způsobu jejich života nemůže snadno projevit, je ovšem rámcově určen vtištěním přírody vprvní senzitivní fázi jejich osobní ontogeneze.[27]

Stále zřetelněji se ukazuje, že nejen dnešní občanská morálka, ale do značné míry ipodnikatelská etika si svůj předmět zájmu nepřiměřeně zužují. Tradiční etika např. zhlediska dobra azla posuzovala (pomineme-li starší pohanské rituály) jen mezilidské vztahy avztahy lidí kněkterým objektům aprocesům kulturního prostředí (ke světským anáboženským symbolům, obřadům, praktikám, institucím, materiální kultuře atp.). Má-li však morálka zahrnout vztahy lidské kulturní aktivity kvnějšímu prostředí vůbec, tj. všechny vztahy, pak je zřejmé, že musí regulovat nejen aktivitu mezi lidmi aaktivitu lidí vůči kulturnímu systému, ale istrukturované vztahy člověka akultury kpřírodě. Tento problém se však komplikuje tím, že vztahy lidí (společnosti) kpřírodě byly už zvelké části zpředmětněny vorganizační struktuře afungování kulturního systému, vekonomice, materiální kultuře atechnice. Dnes jsou tedy tyto vztahy zpředmětněny ive spotřební technice, vzařízení bytů akanceláří. Jsou zprostředkovány také strukturou lidských sídel a pozemních komunikací, tj.způsobem, jakým se lidé vkrajině mohou pohybovat pěšky ispomocí prostředků dopravy včetně osobních automobilů.

Vztahy kpřírodě jsou však zprostředkovány ietnickými jazyky, morálkou, uměním anáboženstvím, tj. formami duchovní kultury, které vznikaly už vlovecko-sběračských azemědělských kulturách. Ve starých kulturách ovšem chybějí výrazové prostředky nejen pro formy dnešní závislosti lidí na přírodě, ale ipro globální devastaci přírody nynější technickou civilizací. Vdůsledku nevhodného obsahu vzdělání, které je zatím podřízeno predátorskému duchovnímu paradigmatu, může být příroda jen velice nesnadno (a to nejen při práci lidí, ale ivoblasti jejich osobní spotřeby) pociťována jako širší domov člověka. Nikdy nebyla lidem představena jako tvořivá aktivita vytvářející vše neživé iživé včetně člověka, jako nejširší, nejstarší ačlověku ikultuře nadřazený subjekt. Také volně žijící zvířata, která zemědělská aprůmyslová technologie spolu sautomobilovou dopravou hubí, nejsou brána jako jedinečné živé bytosti hodné důstojné ochrany aúcty.

Nešetrné produktivní postupy vůči přírodě, objevené aodzkoušené vdobě prvotní expanze průmyslové společnosti, tj. ve fázi uspokojování základních životních potřeb lidí, kdy nebylo naléhavějšího úkolu než nasytit, obléci aubytovat každého člověka, se dnes dostávají do rozporu spřípustnou sociokulturní zátěží Země. Tyto vůči přírodě lhostejné přístupy dnes nepozorovaně vstoupily také do nekontrolované sféry lidské osobní svobody. Ve formě sofistikované spotřební techniky (osobních automobilů aostatní bytové akutilské techniky) je dnes predátorský vztah kZemi zpředmětněn, právně uznán avnucován stále širšímu okruhu veřejnosti. Ekologicky vnímavá část populace svůj odlišný hodnotově morální vztah kZemi nemůže snadno projevit.[28] Právem ipolitikou schvalované používání spotřební techniky vživotním způsobu několika miliard lidí však svými účinky na přírodu převyšuje negativní vliv populační zátěže, apatrně izátěže průmyslové. Nadměrná spotřeba spolu svýrobou adopravou tak vyvolávají nejen dosud největší devastaci planety, ale ihodnotové zmatení ve sféřelidského chování.[29]

Rozšiřování spotřební techniky umožněné její cenovou dostupností pro širokou veřejnost, tj. proces, který sleduje jen tržní realizaci vyrobené produkce (i když je tato technika patrně neutrální klidské psychosomatické struktuře), zachování příznivých přírodních podmínek dalším generacím znemožňuje. Části ekologicky citlivé veřejnosti začíná být zřejmé, že dnešní technologické postupy vůči přírodě jsou určovány nejen ekonomickým zájmem podnikatelských subjektů, ale také úzkou produktivní orientací parciálních přírodních věd. „Nejde ani tak oto“, píše vtéto souvislosti Z. Bauman sodvoláním na názor J. Seabrooka, „že kapitalismus dodává zboží lidem, jako spíš oto, že lidé jsou dodáváni zboží.“[30] Vztahy lidí kpřírodě už tedy zdaleka nejsou morálně bezprostřední, ale jsou zprostředkovány aplikovanými přírodními zákony (technologií), jsou podřízeny právnímu rámci podnikání, nedemokraticky přijatým pravidlům hospodaření adosahování zisku. Jen okrajově jsou zatím ovlivněny širšími aperspektivními hledisky, tj. ohledem na jedinečnost přírody, štěstí člověka alidskou budoucnost. Také proto se dnešní spotřební ekonomika sohledem na přírodu chová dysfunkčně.[31]

Možnosti právní regulace vztahu člověka akultury kpřírodě jsou tedy vpredátorském duchovním paradigmatu kultury omezené. Právo je zatím pojato jako dominantní vnitřní regulativ systému protipřírodní kultury, jako minimum antropocentrické morálky. Právní rámec podnikání ve vyspělé části světa sice dostatečně přesně vymezuje konkrétní vlastnické adědické vztahy, ale např. vlastnický vztah dílčí kultury ke své vlastní přírodní nice, kpřírodnímu dědictví (bohatství) zůstává nevyjasněný.[32] A zcela nevyjasněný zůstává vlastnický vztah globální kultury kZemi. Proto také právní ochrana přírody jako nejstarší anejširší produktivní aktivity, jako kultuře nadřazeného hostitelského systému, který člověka vytvořil asokolní přírodou funkčně optimalizoval, dosud neexistuje. Existují dílčí zákony, ale nikoli ústava Země, nikoli práva přírody zakotvená vjejí ontologii. Příroda nebyla zatím uznána jako právní subjekt, jako přirozený domov člověka, tj. jako svébytný planetární systém, který člověka zrodil, reprodukuje asnímž lidský organismus zůstává sourodý.

Zhlediska evoluční ontologie je zřejmé, že příroda je trvalejší, univerzálnější amocnější subjektivitou než dočasná, parciální aomezená subjektivita lidská, podnikatelská iobecně kulturní. Lidská subjektivita včetně subjektivity podnikatelské je ovšem vůči subjektivitě kultury nejen dílčí aneúplná, ale spolu stouto širší kulturní subjektivitou je vůči přírodě nepřátelská, onticky opoziční. Také proto není kultura pokračováním historie přírody, není sto rozvíjet její evoluční kreativitu. Umělá kulturní konstruologie rozbíjí přirozené struktury, řídí se jinými pravidly (jinou onticky konstitutivní informací), vytváří jiné formy asměřuje jinam.

Hlavním regulativem chování podniků ve vztahu kjiným podnikům, ksystému kultury apřírodě jako celku je dnes zdánlivě neutrální trh adílčí právní zákony vymezující rámec podnikání. Trh izákony ochraňují dnes hlavně podnikatelskou svobodu asoukromé vlastnictví.[33] Okamžité podnikatelské zájmy jsou ekonomickými vědami ipolitikou stále ještě nadřazovány perspektivním zájmům našich potomků izájmům Země, mají větší váhu než požadavky ochrany jedinečných přírodních struktur, živých systémů alidského zdraví.

Vprotipřírodně nastavené kultuře má veřejnost jen malou šanci zájmy právně nechráněné přírody zastupovat aobhajovat. Již jsme uvedli, že má iomezenou možnost ovlivňovat strukturu své vlastní spotřeby aobsah aktivit svého životního způsobu. Spontánní proces ekonomické, finanční atechnologické globalizace, směřující proti přírodě, nelze totiž morálně korigovat až ukonzumentů. Predátorské duchovní paradigma prostoupilo celý nynější protipřírodní kulturní systém, aten je proto nutně silnější než jakékoli dodatečné morální regulativy lidí. Patrně také proto je dnes veřejnost světonázorově rozpolcená, morálně zmatená apoliticky pasivní.

Tyto širší souvislosti podnikatelské etiky tu uvádíme proto, aby bylo zřejmé, že proces jejího konstituování se stále ještě nachází ve fázi vzniku podnikatelské etiky vužším smyslu, tj. převážně jako pokus uplatnit tradiční slábnoucí morálku vpodnikatelské sféře.[34] Ktomu, aby tato etika mohla podpořit také šetrné chování podniků ve vztahu kpřírodě, nebude patrně stačit, aby si pouze lépe ujasnila svůj předmět asvé možnosti. Také protipřírodní kultura včetně podnikatelská praxe musí „dozrát“ (projít ještě hlubší krizí) pro nástup biofilního podnikání vsouladu snovým duchovním paradigmatem kultury.

1.2.2 Etika podnikání vužším smyslu

Dobrá podniková morálka uvnitř firmy, která respektuje politickou svobodu, samostatnost, iniciativu apotřebu lidské pracovní seberealizace, přestože je relativně slabým (informačně přísně nepředepsaným) kulturním regulativem, může upevňovat přátelské vztahy mezi zaměstnanci, mezi zaměstnanci avedením podniku. Nepřímo tím snižuje výrobní náklady azlepšuje komunikaci mezi spolupracujícími podniky. Snad by mohla stimulovat isoučinnost podniku súzemními orgány té které kultury, smístními kulturními institucemi.[35]

Vsouvislosti snerozlišovaným dvojím pojetím podnikatelské etiky se neustále vrací dilema: je správné integrovat tradiční antropocentrickou etiku, která opustila ideál povinnosti aproměnila se vetiku soudržnosti aosobního zapojení (Lipovetsky), do stávající podnikové strategie určené protipřírodním charakterem kultury, technologií aorganizační strukturou nynějších podniků? Je efektivní integrovat ji do podnikové aktivity zaměřené na zisk aúspěch vkonkurenci? Nebo je naopak nutné podřídit nynější podnikovou strategii (technologii, organizaci, zaměření podniku na zisk aprosperitu) vyšším globálně etickým principům vzájemné spolupráce kultury se Zemí– novému duchovnímu paradigmatu? Ikdyž je třeba kombinovat obě možnosti, perspektivnějším směrem vede druhá alternativa.

Etika podnikání se dnes na ekonomických fakultách přednáší jako aplikovaná filosofická disciplína.[36] Je přitom přibližně tak stará jako etika environmentální. Obě tyto etické teorie se konstituují přibližně vtéže době, tj. v60.–70. letech dvacátého století (zejména vUSA, kde již od třicátých let vzniká Leopoldova etika země). Vté době totiž podle G.Lipovetského dochází krenesanci etické problematiky, kpostupnému opouštění staré etiky odříkání apovinnosti, která odpovídala pevným strukturám moderního světa. Vsouvislosti se vznikem „tekuté modernity“ (Z. Bauman) vzniká potřeba řídit se „… slabou aminimální etikou, jež nezná povinnosti ani sankce“[37]. Ale izde se znovu vnucuje otázka, proč ve fázi vzniku spotřební společnosti vzniká etika podnikání anikoli spotřebitelská etika ochrany živých systémů aohroženého přírodního bohatství planety.

Domníváme se, že etika podnikání vzniká ze dvou hlavních důvodů: Za prvé vsouvislosti stechnickým pokrokem se objevují méně deterministické výrobní ařídicí instituce, než jakými byly tradiční strojové továrny spřísnou mechanickou technologií apracovní kázní. Vzniká nové málo průhledné finančnictví iobchodování snemateriálními komoditami. Také proto (zejména po kodifikaci lidských práv asvobod) vzniká potřeba optimalizovat svobodnější seberealizační chování zaměstnanců ve firmách aorganizacích, které mají složitou vlastnickou aorganizační strukturu. Podniky dnes zaměstnávají pracovníky různých etnik aprofesí, existuje vnich nejen čilá podniková dynamika, časté zeštíhlování afúzování, časté přijímání apropouštění, nýbrž ipřesun lidí vrámci pružné organizační struktury firmy.[38] Pracovníci terciární sféry, kteří se rekrutují znormální většinové populace, nemohou mít vždy vhodnou strukturu osobnostních amorálních předpokladů. Pro intelektuálně náročnou práci je nezbytné je motivovat, vzdělávat ačasto přeškolovat. Vzhledem květší technologické volnosti, ale ivzhledem ktomu, že mnozí zaměstnanci nemají vhodné mentální předpoklady pro realizaci výrobního, obchodního či finančního záměru, musí firma probouzet jejich zájem ospolupráci, získávat je kvěrnosti akvýraznější účasti na prosperitě. Tradiční finanční odměna vrámci podnikání, které se snaží šetřit lidskou práci, je nedostatečná ačasto selhává. Vzniká proto požadavek lidi absorbovat do tekutého procesu jejich vlastní seberealizace vrámci podnikové spolupráce či příslušných správních institucí.[39]

Fritjof Capra vtéto souvislosti připomíná, že dnešní síťová informační společnost už nemůže být založena na mechanickém řízení lidí na způsob řízení koleček uvnitř stroje. „Neformální struktury představují pohyblivé astále se měnící komunikační sítě. Patří sem neverbální formy vzájemných interakcí při společenské činnosti, vjejichž rámci dochází kvýměně schopností asdílení skrytých vědomostí.“ [40]

Druhým důvodem vzniku etiky podnikání vužším smyslu je jak osvobození podnikání od omezení daných původní lokalitou firmy, tak osvobození pracovníků od původní země narození, dospívání, vyučení astudia. Jde tedy jednak omožnost podnikat vjiné zemi avjiném sociokulturním prostředí, ajednak omožnost ve vlastní zemi zaměstnávat cizince. Potřeba této nové vnější podnikové morální regulace tedy vyplývá ze zaručené mezinárodní svobody podnikání, zosvobození kapitálu od národního rámce, od etnických, politických acelních bariér.[41] Vkaždém konkrétním prostředí je totiž třeba optimalizovat chování podniků nejen smístní územní správou, ale také stamním obyvatelstvem, sjeho zvyky, světskými ináboženskými hodnotami, sjeho způsobem života. Podniky se vglobalizované kultuře stále častěji utkávají vmístní imezinárodní soutěži opostavení aprestiž firmy.[42]

1.3 Kpředpokladům konstituování environmentální etiky

Table of Contents

O autorech

Předmluva

Úvod

Část I Ontologické základy etiky

1. Etika tradiční, podnikatelská a environmentální

1.1 Co je etika

1.2 K předpokladům konstituování etiky podnikání

1.2.1 Podnikatelská etika v širším smyslu

1.2.2 Etika podnikání v užším smyslu

1.3 K předpokladům konstituování environmentální etiky