Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Pavel Večeřa, Ph.D.

ÚVOD DO DĚJIN TIŠTĚNÝCH MÉDIÍ

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@Grada Publishing, a.s., 2015

www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

jako svou 5865. publikaci

Recenze:

PhDr. Petr Orság, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 272 a 8 stran barevné přílohy

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-9765-6 (ePub)

ISBN 978-80-247-9764-9 (pdf)

ISBN 978-80-247-4178-9 (print)

Předmluva

Představit vývoj tištěných médií v horizontu více než jednoho půltisíciletí není snadný úkol, třebaže o víc než o pouhý vhled do mnohotvárné problematiky novin, časopisů a drobných tisků nemůže jít. Publikace není historií tištěných médií, ale pouhým úvodem k vyprávění o jejich pozoruhodném příběhu. Jejím cílem je popsat klíčové zlomy na cestě od zpravodajských a publicistických letáků 16. století, přes noviny a časopisy raného novověku až k jejich dědicům v moderní éře, které se na prahu třetího tisíciletí staly ohroženým druhem.

Předložený text se pokouší zařadit objekt svého zájmu, tištěná média, do politických, socioekonomických a kulturních, stejně jako technologických a organizačních souvislostí doby. Pozornost je věnována rovněž dosaženému stupni komunikace, jež vždy limitovala možnosti, dosah i formu tištěných médií. Problematika působení, účinků a dobové reflexe tištěných médií je ovšem jen naznačena, neboť by si kvůli svému významu a rozsahu zasloužila samostatné knižní zpracování.

U neperiodických letáků a periodických novin a časopisů jsou popsány formy jejich regulace a kontroly ze strany světských i duchovních institucí, zdroje jejich informací, ekonomické podmínky, v nichž existovaly, či technologické předpoklady jejich produkce. Opomenuty nebudou ani profese, které s nimi byly spjaté. Zhodnocení vývoje tištěných médií se koncentruje na jejich rozšíření, životnost, periodicitu, proměny jejich obsahů, forem a struktur a také na jejich náklady a publikum.

Rozmanitost tištěných médií odrážejících pestrost reálného světa, jeho politických a sociálních konfliktů, ekonomických zájmů a kulturních preferencí, si vyžádala redukci geografického prostoru, jenž bude sledován. Vyprávění se musí omezit pouze na klíčové reprezentanty euroamerické civilizace: Velkou Británii a Spojené státy, které byly průkopníky svobody tisku, politické žurnalistiky, levných masových a bulvárních titulů; Francii, kde se rozvíjela hlavně kulturní publicistika provázená bohatou nabídkou časopisů; a Německo, jež sehrálo důležitou roli v počátcích tištěných médií a poté fungovalo jako „zprostředkovatel“ moderních trendů pro řadu evropských oblastí včetně českých zemí.

Ještě pro 19. století, kdy byly noviny a časopisy v zásadě pouze euroamerickým produktem – s výjimkou úspěšně westernizovaného Japonska –, je tato redukce vcelku přijatelná. Ve 20. století – nemluvě již o přelomu 20.–21. století se svým globalizačním dynamismem – je ovšem už třeba ji překračovat, aby bylo možno ukázat příklady specifického vývoje na Východě kontrolovaném Sovětským svazem a v zemích „třetího světa“, kde se tištěná média bouřlivě rozvíjela zvláště po druhé světové válce. Vzdor tomu zůstane i v tomto období anglosaský, francouzský a německý kulturní prostor dominantním terénem vyprávění.

Názvy titulů, o nichž publikace pojednává, musely být někdy zkráceny, což platí zvláště pro 17. a 18. století, které si libovalo v květnatosti. Jména novin a časopisů se také mohla v průběhu času mírně měnit, v tomto textu se pracuje s jejich ustálenými verzemi. V řadě jazyků jsou součástí názvu tištěných médií také členy, obvykle určité. Autor je důsledně používá všude tam, kde jsou součástí hlavičky příslušného titulu.

Tento text svým čtenářům nabízí stručný nástin fenoménu, jehož reflexe je v našich zemích vlastně teprve v začátcích, a to navzdory vynikajícím publikacím Barbary Köpplové. Pokud tato kniha o sebemenší krůček přiblíží svět tištěných médií, splní se tím smysl vkládaný do následujících stránek. Autor usiloval o kombinaci maximální plasticity s co největší úsporností. Nakolik se mu to podařilo, to už musí posoudit sám čtenář.

1.Tištěná média a dějiny

1.1Tištěná média v historické perspektivě

Roli tištěných médií v dějinách lidstva, především toho euroamerického ve druhé polovině druhého tisíciletí našeho letopočtu, nelze oddělit od formativních dějů v ekonomickém, sociálním, politickém a kulturním kontextu.

Tištěná média vznikla na pomezí středověku a raného novověku, v tradiční společnosti charakteristické převahou zemědělské výroby, ostře diferencovaným sociálním systémem (stavy) a dominancí univerzalistických náboženství (křesťanské konfese). Jejich význam však vzrostl až v moderní společnosti formující se od přelomu 18. a 19. století. Tento proces, obecně nazývaný modernizací, byl vyvolán první průmyslovou revolucí, moderním pojetím zisku a komodifikací peněz, práce a přírodních zdrojů (Polanyi 2006: 47). Doprovázen byl industrializací, urbanizací a alfabetizací, přeměnou stavovských komunit v třídně strukturované společnosti, demokratizací a zrodem moderního nacionalismu, moderních národů a národních států.

Teprve v moderní společnosti se mohla tištěná média plně rozvinout a plnit všechny funkce masových médií.

Charakter tištěných médií je rovněž podmíněn technologickým vývojem, a proto lze na tento fenomén pohlížet optikou komunikačně technologické perspektivy. Gutenbergův knihtisk, a kromě něj dřevoryt a mědiryt, otevřely v 15. století cestu masové reprodukovatelnosti textových a obrazových sdělení, a tím vzniku tištěných médií v užším slova smyslu. Řada dalších vynálezů 19. a 20. století (rychlolis, rotačka, linotyp, autotypie, ofsetový tisk, DTP aj.) reprodukovatelnost dále usnadnily, zrychlily a zkvalitnily.

1.2Tištěná média – vymezení pojmu

Tištěná média jsou součástí masových médií, kam náleží rovněž film, rozhlas, televize či veřejně přístupná internetová produkce. Masová média představují formu veřejné komunikace, která je adresována veřejnosti. Její produkty jsou určeny relativně velkému počtu konzumentů, teoreticky neomezenému množství uživatelů. Zatímco konzumenti novin a časopisů, stejně jako filmové, rozhlasové a televizní produkce, jsou rozptýleni, jejich tvůrci jsou součástí ekonomických a výrobních, organizačních, technických a distribučních jednotek, které umožňují vytváření a šíření mediálních produktů v daném prostoru.

Funkce médií jsou rozličné – jsou zdrojem informací a orientují adresáta v jeho prostředí, interpretují předložené informace, zasazují je do širšího kontextu a napomáhají utvářet veřejné mínění, a v neposlední řadě jsou nositeli zábavy. Podílejí se rovněž na procesu socializace, neboť předávají „sumu poznání“ dalším generacím a plní také veřejnou kontrolu moci tím, že spoluvytvářejí politické názory a společenské postoje svých adresátů.

Pojem tištěných médií označuje noviny a časopisy, které vycházejí periodicky, ale i neperiodický tisk, k němuž patří knižní publikace či příležitostné tiskoviny.

Tištěná média je nutné chápat v kontextu vývoje lidské komunikace. Patří do éry tisku, jejíž počátek souvisí s Gutenbergovým vynálezem knihtisku. Od přelomu 19. a 20. století se lidstvo dostávalo do fáze masové komunikace, která byla vyznačena nástupem levných masových listů, ale hlavně filmem, od dvacátých let rozhlasem a od poloviny století televizí.

Noviny se formovaly od počátku 17. století, časopisy od poslední třetiny téhož století. Spojuje je periodicita umožňující přinášet veřejně přístupné, pravidelné a (relativně) aktuální informace univerzálního (noviny) nebo specializovaného (časopisy) charakteru. Právě na ně bude upřena hlavní pozornost, neboť reprezentují tištěná média v užším slova smyslu, která plní – jakkoliv v určitých fázích vývoje omezeně nebo kuse – výše zmíněné funkce médií, v prvé řadě přinášet aktuální informace.

Orbit knižních publikací naproti tomu nelze, už s ohledem na jeho význam, rozsah a funkce, vřadit do tohoto vyprávění jinak než jen okrajově v souvislosti s nástupem knihtisku ve druhé polovině 15. a v 16. století.

Spojnicí mezi novinovou a časopiseckou produkcí raného novověku a tiskařskými dílnami, v nichž vznikaly knižní publikace raného novověku, však představují příležitostné tisky, především zpravodajské a publicistické letáky představující vývojové předchůdce novin a časopisů. Také jim proto bude v této publikaci věnována pozornost, na rozdíl od jiných drobných tisků, které již tak blízký vztah k novinám a časopisům neměly (např. almanachy, kalendáře či plakáty).

Tištěná média přinášela vedle textových sdělení také sdělení obrazová, a proto bude dotčena rovněž problematika související s dřevorytem, mědirytem, litografií a fotografií.

1.3Periodizace

Úkol přiblížit vývoj tištěných médií vyžaduje časové vymezení prezentovaného jevu a jeho periodizaci, která dovolí učinit výklad přehlednější.

Neperiodické letáky zpravodajské a publicistické (někdy označované jako pamflety) a poté noviny a časopisy zaujímají období více než půltisíciletí. Jeho počátek lze hledat v již zmíněném epochálním vynálezu knihtisku v padesátých letech 15. století. Jeho vyústění je v současné době, na přelomu 20.–21. století, která je z komunikačního a mediálního hlediska neméně převratná. Pro pochopení fenoménu tištěných médií je však rovněž třeba provést stručnou bilanci komunikačních dovedností a „mediálních forem“ starověkého a středověkého člověka. Periodizace vymezeného období se řídí logikou politického a socioekonomického vývoje, konfrontuje ji však s komunikačně technologickou perspektivou, tak důležitou pro svět tištěných médií. Zvolená periodizace je výsledkem obou hledisek, přičemž jí odpovídá rozčlenění publikace do pěti základních kapitol:

1.Prehistorie tištěných médií (do poloviny 15. století): nabízí stručný vývoj komunikace a raných „mediálních forem“ starověku a středověku.

2.Období raného novověku (od poloviny 15. století do konce 18. století): je identifikováno s existencí tradiční společnosti a zároveň přítomností neperiodických (letáky, pamflety) i periodických tištěných médií (noviny – výjimečně deníky, časopisy).

3.Období raně moderního vývoje (od konce 18. století do první světové války), někdy označované jako „dlouhé 19. století“: započalo první průmyslovou revolucí (ekonomickou) ve Velké Británii a Velkou francouzskou revolucí (politickou) a je identifikováno s výše zmíněnými modernizačními procesy. Skončilo první světovou válkou, která rozmetala optimismus rané modernity. V tomto období byla tištěná média „mediálním hegemonem“, který nenacházel podstatnou konkurenci. V kontextu novin se staly dominantní deníky. Časopisy se vyprofilovaly v celou řadu časopiseckých typů, jež odrážely pestrost reflektované reality. Na konci tohoto období již vyvstal film a byly položeny základy budoucího rozhlasu.

4.Období 20. století (od první světové války do přelomu osmdesátých až devadesátých let), někdy označované jako „krátké 20. století“: jednoticím prvkem této dějinné etapy je střet liberální demokracie s totalitaristickými ideologiemi představujícími reakci na krizi moderního věku. Tištěná média hrála dosud významnou roli, ale film, rozhlas a od poloviny 20. století televize je vystavovaly vážné konkurenci, jež je však neohrožovala existenčně.

5.Období přelomu 20.–21. století: období vyznačující se globalizací a globální komunikační revolucí, která svými důsledky ohrožuje samotnou existenci novin jako prvořadého druhu periodických tištěných médií.

2.Prehistorie tištěných médií

2.1Typy komunikace

Pro lidské bytosti je příznačná schopnost symbolické komunikace, jež je předpokladem kultury. Schopností předávat si informace pomocí symbolů se člověk liší od jiných živočichů. Díky tomuto typu komunikace je možné dále rozvíjet mentální schopnosti člověka, budovat rozdílné typy sociálních organizací a také překonávat bariéru způsobenou existencí času a prostoru, která od sebe odděluje jednotlivé generace i příslušníky různých zemí a kultur (Keller 2012: 49–50).

Povaha realizované symbolické komunikace odpovídá charakteru společnosti, v níž se odehrává. Podle komunikační typologie G. Bragy lze nalézt kapilární komunikaci v archaické společnosti – má výlučně orální charakter a funguje v rovině interpersonální výměny informací –, systém organizované kultury v tradiční společnosti obvykle již využívající znalost písma, kterou disponuje nepočetná elita, a masovou komunikaci v moderní společnosti (Keller 2012: 50).

2.2Vynález písma

První velkou komunikační revolucí byl vynález písma umožňující přechod od komunikace orální ke komunikaci literární, která usnadnila translaci informací napříč časovou a prostorovou bariérou a ulehčila tezauraci vědění. Zrod písma představoval předěl mezi věkem prehistorie, v němž se lidstvo nacházelo drtivou většinu své existence, a dobou, kdy už bylo možné s pomocí písemných pramenů minulost rekonstruovat.

Písmo dovolilo jistou emancipaci od strnule chápané tradice, společnost začala hledat nové formy ekonomické, politické a náboženské organizace. Důležitou úlohu nyní hrál stát, jemuž písmo napomohlo v kontrole společnosti.

Využívání písemných systémů představovalo jeden ze znaků přechodu od archaických primitivních společností k tradičním společnostem, pro něž už byla charakteristická organizovaná literární kultura s komunikátory náležejícími ke společenské elitě, různými písaři, mudrci, učenci, později vědci. Dlouho se písmo využívalo buď pro praktické účely obchodování či zdanění (obchodní smlouvy, daňové soupisy, inventáře majetku), nebo pro formalizované až ritualizované cíle právního a náboženského charakteru (zákony, kodexy, sakrální texty).

První písemné systémy se objevily na konci 4. tisíciletí př. n. l. v Mezopotámii, o něco později v Egyptě. Zprvu bylo písmo obrázkové, nebo slabičné. Výrazný posun vpřed znamenal nástup hláskového (fonetického) písma, které nalézalo pro každou hlásku (souhlásku) specifický písemný znak. Počátky hláskového písma lze hledat v polovině 2. tisíciletí př. n. l. v severosyrském městě Ugaritu, odkud se tento výdobytek rozšířil prostřednictvím Féničanů ve Středomoří.

2.3Komunikace ve starověku

Vznik velkých staroorientálních říší si vyžadoval budování komunikačních systémů zprostředkujících informace na velké vzdálenosti. Využívalo se jízdního a lodního spojení, poštovních holubů, běžců, ale také jednoduché optické a akustické signalizace.

Perská říše měla štafetový systém jízdní pošty. V Římské říši s impozantní silniční sítí oběh informací cenných pro stát zajišťovala státní římská pošta, cursus publicus. Využívala přepravních stanic, které se nazývaly posita statio (pochází od nich označení pošta, poštovní stanice).

V antice se objevily i úvahy o sofistikovanějších formách přenosu informací, než byl poštovní systém. Například v díle řeckého historika Polybia se lze setkat s ideou optického telegrafu, v němž měl střídající se počet pochodňových znamení odpovídat určitému písmeni řecké abecedy (Wilke 2000: 10). Nic podobného ale realizováno nebylo, protože vybudovat takový systém by si vyžadovalo velké náklady. Stávající možnosti byly shledány jako postačující.

Pro charakter komunikace byla vždy důležitá role měst. Už ve staroorientálních despociích se politickými, správními, ekonomickými a kulturními centry stala města. Jejich význam ještě více vzrostl během antiky. Antická civilizace byla tvořena sítí měst, z nichž některá dosáhla rozměrů megalopolí (Řím, Antiochie, Alexandrie, Kartágo, Konstantinopol).

Ve městech bylo třeba obyvatelstvu informace zprostředkovat hromadně, například na agorách a fórech, kde se odehrával politický život, na tržištích či v divadlech. Právě v antice se zrodila rétorika, která byla využívána především při politických debatách, soudních přích nebo náboženských slavnostech. Antické publikum bylo ovlivňováno také divadelními představeními, velkolepými podívanými v cirku či oslavnými politickými akcemi (např. triumfální průvody vítězných vojevůdců). Paměť současníků i budoucích generací byla propagandisticky zpracovávána obrazovými výjevy vtělenými do triumfálních oblouků či výpravných sloupů.

Specifickým typem rozšiřování informací ve starém Římě byla acta diurna. Šlo o jakési státní noviny, jež disponovaly určitou aktuálností, obsahovou univerzálností, veřejnou přístupností, a dokonce i periodicitou. Jejich zdrojem byly protokoly ze senátního jednání a oficiální kronika důležitých dat a událostí, annales maximi, vedená úřadem pontifika maxima, nejvyššího náboženského činitele v Římě. Tyto „noviny“ byly patrně psány na dřevěné tabule umístěné na Kapitolu. Soukromou iniciativou byly opisy těchto „státních novin“ zasílány do provinčních měst, kde byli jejich adresáty především příslušníci místní elity. Acta diurna se objevovala mezi rokem 59 př. n. l., kdy je z politických důvodů zavedl Gaius Iulius Caesar, a rokem 222, kdy jsou v pramenech zmiňována naposledy. Acta diurna ovšem kvůli chybějící masové reprodukovatelnosti postrádala rozhodující znak novověkých tištěných médií.

Specifickým příkladem městské komunikace byly dipinti, předchůdci plakátů. Na vápnem potřené stěny byly černou nebo červenou barvou malovány volební výzvy, ohlášení gladiátorských zápasů a divadelních představení, soukromé vyhlášky, nabídky pronájmů či ohlášení ztrát. Nápisy byly realizovány na objednávku kandidátů, soukromníků a spolků (Prokop 2005: 29–30).

Přes všechny vymoženosti antika masovou komunikaci neznala. Postrádala totiž technologie umožňující masovou reprodukci písemných či obrazových sdělení, která by dovolila časoprostorovou distanci adresátů oněch sdělení od místa a času jejich produkce.

2.4Komunikace ve středověku

Doba stěhování národů i raný středověk byly na Západě poznamenány civilizační regresí, která postihla také oblast informační výměny. Zároveň se tu ale vytvářely obrysy vitální západní civilizace.

Pozemní komunikace byly málo udržované a nebezpečné, a tak se doprava a s ní i komunikační výměna odehrávaly hlavně na moři. Ve vnitrozemí nabyly velkého významu řeky, které tvořily komunikační páteř dobových politických útvarů. Orální komunikace neměla téměř konkurenci, využívala ji také světská elita. Politicky a etnicky byl křesťansko-latinský Západ roztříštěný, jeho duchovní elitu koncentrovanou v římskokatolické církvi ovšem spojovala tatáž vysoká kultura zprostředkovávaná latinským jazykem.

Právě církev byla hlavním pojítkem vytvářejícího se Západu. Měla centrálně řízenou strukturu, která ke svému fungování potřebovala udržovat informační spojení mezi jednotlivými články. Toto spojení se odehrávalo na literární úrovni, s pomocí dopisů.

Relativní uklidnění situace po roce 1000 vedlo k ekonomickému rozvoji, vzestupu zemědělství, demografickému růstu a středověké kolonizaci. V 11. a 12. století byla již na Západě hojně zakládána města, hlavně ve Francii a v Německu. Města získala politickou, ekonomickou a soudní samosprávu a jejich obyvatelé, politicky sebevědomí a ekonomicky zdatní měšťané, přispěli zásadním způsobem k rozmachu vrcholného středověku. Města byla centry obchodu, řemeslné výroby i vyspělé kultury. Utvářely se v nich zárodky kritické veřejnosti, které negativně hodnotily materializaci církve a nemorální chování některých jejích reprezentantů.

Ve vrcholném středověku připadala komunikační hegemonie ještě oralitě a vizualitě. Drtivá většina obyvatelstva na venkově zůstávala negramotná. Kultivována byla hlavně prostřednictvím kázání anebo obrazových sdělení v chrámech.

Rozvíjela se ovšem také literární komunikace, na níž participovaly zejména kláštery a univerzity. Středověké úřadování, rozšíření gramotnosti a vznik městské veřejnosti vytvářely předpoklady pro budoucí rychlé praktické upotřebení knihtisku. Již během vrcholného středověku se písemné formy komunikace velmi rozšířily. Relativně široké literární publikum vznikalo už ve 12.–13. století.

Pro budoucí tištěná média byl důležitým zdrojem informací dopis. Během vrcholného středověku došlo k rozšíření korespondence mezi aristokraty, ale také měšťany, kteří byli spjati s obchodem a s finančními styky realizovanými napříč Evropou. Postupně se vytvářel pravidelný korespondenční systém vtahující do svého orbitu vzdělané, ekonomicky aktivní a politicky privilegované elity středověké společnosti.

3.Tištěná média vraném novověku

3.1Historický kontext

Přelom 15. a16. století představoval důležité období dějinného přechodu signalizujícího nástup novověku: vynález knihtisku (polovina 15. století), objevení Ameriky (1492), počátek reformačního hnutí (1517). Sociální akulturní změny sahaly ovšem hlouběji, krize středověku byla vEvropě znatelná již ve 14. století. Na obzoru se objevoval renesanční pohled na svět spjatý shumanistickým kriticismem.

Renesance obrátila pozornost kčlověku apřírodě avyzdvihla potřebu inspirace předkřesťanským antickým starověkem. Pohanské minulosti se dostalo ocenění zejména ve vládnoucích kruzích amezi vzdělanci aumělci, nejprve vItálii. Srenesancí souvisel vzestup individualismu. Člověk se dostával do popředí optimistické dějinné perspektivy, sílilo jeho odhodlání aktivně přetvářet své přirozené prostředí isebe samého.

Aby je však mohl přetvářet, musel je souběžně poznávat aobjevovat. Touha po poznání byla provázena klíčícími racionálně analytickými formami myšlení předznamenávajícími moderní vědu. Rozšiřovalo se pole bádání, které pozitivně působilo na vznik nových technologií.

Portugalci aŠpanělé zahájili objevné zámořské plavby, jež posléze umožnily dobyvatelská tažení, masivní exploataci dobytých území ajejich následnou kolonizaci. Objevování bylo od počátku provázeno expanzivním elánem, agresivitou anásilím. Evropané svými zámořskými výpravami zahájili proces přetváření planety vglobálně propojený prostor. Logickým důsledkem bylo posílení racionalizace času aprostoru projevující se mimo jiné vrostoucím významu časové linearity.

Pozornosti se dostalo vesmíru, Mikuláš Koperník zformuloval heliocentrickou koncepci, která oslabovala dosavadní ontologickou jistotu geocentrického výkladu kosmu.

Renesanční malířství odhalovalo lidské tělo, když zněj sňalo ošacení aukázalo jej vcelé jeho kráse. Korespondovaly stím medicínské pokusy voblasti anatomie asnaha odhalit funkce jednotlivých orgánů či celých systémů (dílo Andrea Vesalia Ostruktuře lidského těla). Analýze byla ale vystavena ilidská duše, vlastní nitro, do něhož se sironickým nadhledem ponořil Michel de Montaigne ve svých proslulých Esejích.

Převážně pokleslou ozvěnou této renesanční touhy po poznání se stala itištěná média, zpravodajské letáky. Jejich informace přispívaly ve velmi zjednodušené podobě kšíření nových poznatků, především ozámořských objevech.

Raně novověký individualismus, objevitelský dynamismus akriticismus humanismu se ve spojení se snahou zvroucnit aprohloubit křesťanství stalo zdrojem reformace. Jádrem reformačního úsilí byla zásadní proměna komunikace člověka sBohem, která učinila zprostředkující roli organizované ahierarchické církve zbytečnou.

Reformaci zahájil svým veřejným vystoupením ve Wittenbergu roku1517 Martin Luther. Jeho učení spočívalo vpředstavě, že křesťan dojde spásy jen úplným odevzdáním se do vůle Boží. Jakékoliv jednání bez skutečné vnitřní motivace bylo podle něj marné. Vtomto světle byly zvláště odpudivou praxí odpustky, které samo reformační hnutí bezprostředně podnítily. Místo církve mělo být jedinou autoritou pro křesťana Písmo svaté. Lutherovi nešlo jako jeho předchůdcům odílčí opravy dosavadní církve, ale ojejí zásadní transformaci.

Vedle luteránského směru se objevili stoupenci dalších reformátorů, Ulricha Zwingliho, apředevším Jana Kalvína, který se usadil vŽenevě. Kalvínská reformace byla specifická svým učením opredestinaci, podle něhož byli někteří jedinci Bohem předurčeni ke spáse, jiní kvěčnému zavržení, aproto spásu nelze chápat jako odměnu za správné chování na tomto světě. Důležitou roli přitom hrála výlučnost kalvinistického společenství věřících. Mezi luterány akalvinisty panovala vzájemná nedůvěra.

Reformační hnutí získalo včásti Evropy masovou podporu obyvatel měst, kterou se kromě kázání snažily upevnit publicistické letáky. Stoupenci reformace usilovali oprovedení náboženské reformy, spoléhali se ale na světskou vrchnost, panovníky. Někteří znich se postupně odhodlali vytvořit ve svých zemích na Římu nezávislé zemské církve asekularizovat církevní majetek. Reformace vžádném případě nepřinášela náboženskou toleranci, nýbrž nutila poddané sdílet konfesi svých panovníků. Evropa byla plná náboženských emigrantů asama konfesionalizace křesťanského náboženství vedla kmnoha projevům náboženského útisku na obou stranách.

Výsledkem složitého reformačního procesu bylo rozdělení dosud duchovně akulturně celistvé západo-latinské Evropy na převážně protestantský sever akatolický jih. Západ od té doby už nikdy nenabyl ztracenou náboženskou jednotu, konfesijní rozdíly se výrazně promítaly do politického, společenského, hospodářského, azejména kulturního vývoje jednotlivých zemí.

Protestanti skatolíky se ocitali vostré konfrontaci, neboť od poloviny 16. století tridentským koncilem oživená katolická církev usilovala ozvrat náboženských poměrů. Katolickou protireformaci organizovalo papežství, muselo se však opírat okatolické velmoci, především spolehlivé španělské arakouské Habsburky. Zápas mezi protestanty akatolíky byl charakteristický zejména pro 16. aprvní polovinu 17. století. Probíhal iuvnitř jednotlivých zemí anevedl se jenom na válečných polích, ale také prostřednictvím tištěných médií.

Vpolitické sféře se zatím utvářel raně novověký stát, který usiloval oreálnou kontrolu svého území aoprosazení suverénní centrální moci spojené sústřední legislativou. Do cesty se mu stavěla tradice světského aduchovního univerzalismu, stejně jako regionálního partikularismu. Už v16. století ale panovnická moc zesílila díky cenové avojenské revoluci, které oslabovaly šlechtu asní iodstředivé regionální tendence. Panovník začal šlechtu rovněž „domestikovat“ spomocí přitažlivé dvorské kultury.

Ve výhodnější pozici byly již ve středověku relativně centralizované monarchie (např. Francie, Anglie). Naopak pro Itálii aNěmecko byla charakteristická politická roztříštěnost přežívající až do 19. století. Německo bylo základem Svaté říše římské, torza středověkého projektu univerzální křesťanské říše latinského Západu. Tvořilo je více než 350teritorií světských (Sasko, Braniborsko, Bavorsko, Falc, Hesensko aj.) aduchovních (např. kurfiřtství Kolín n. Rýnem, Mohuč, Trevír), ale také měst (Frankfurt n. Mohanem, Augšpurk, Norimberk, hanzovní Brémy, Lübeck, Hamburk aj.).

Konfesijně náboženské konflikty napomohly tomu, že se ve většině kontinentální Evropy prosadily absolutistické monarchie, jejichž vzorem byla Francie Ludvíka XIV. VAnglii (revoluce ve čtyřicátých letech 17. století, Slavná revoluce vroce 1688) však došlo kudálostem, které podřídily moc suveréna instituci parlamentu, atak se otevřela cesta parlamentní monarchii.

Zvětší politické stability, ochrany peněžního styku aprávní jistoty profitovaly městské elity, především finančníci aobchodníci. Také vzemědělství byl ovšem mír důležitým předpokladem úspěšné práce, astím, jak se šlechta stávala spíše stavem nobilitovaných velkostatkářů než válčících kořistníků, měla iona větší zájem na pořádku vzemi.

Ivraném novověku zůstávaly základní parametry ekonomiky aspolečnosti nezměněny. Vhospodářství dominovala zemědělská produkce, společnost byla strukturována stavovsky apolitická moc byla vrukou privilegovaných stavů (duchovenstvo, šlechta, zčásti měšťanstvo). Myšlení lidí zůstalo ovládáno náboženstvím, které bylo na katolické iprotestantské straně předkládáno jako nezpochybnitelné dogma. Reálná kontrola raně novověkého státu nad územím iobyvatelstvem se upevňovala jen pozvolna.

Pro vznik tištěných médií byl vdobě raného novověku důležitý také rozvoj tržních institucí. Lokální trhy ne vždy dokázaly uspokojit poptávku, aproto přerůstaly vtrhy regionální anárodní. Sobjevením zámořských zemí byly položeny základy světového obchodu. Ekonomické důvody přispívaly ktomu, že zpráva se stávala komoditou, přinášela užitek vobchodním styku aněkdo za ni byl ochoten zaplatit.

Rostla rovněž gramotnost, ato hlavně obyvatel měst. Reformace by byla nepředstavitelná bez dosažení určité úrovně gramotnosti, kterou svým důrazem na četbu Písma dále podporovala.

Rodil se fenomén volného času, jenž mohl být využit mimo jiné kčetbě, včetně raného tisku. Světské, apředevším duchovní autority sice tuto „zahálčivost“ nerady viděly, neboť ubírala čas modlitbě, ale nedokázaly jí účinně vzdorovat.

Když se v18. století objevily osvícenské ideály, existovaly vmnoha zemích evropského Západu podmínky, které usnadňovaly šíření nového myšlenkového hnutí, jež přispělo kradikálnímu rozchodu sminulostí.

Osvícenství, které zdůrazňovalo racionalismus, bylo skeptické vůči náboženství avintelektuálních kruzích jej provázel deismus iateismus. Osvícenští myslitelé se domnívali, že spomocí vzdělání lze dosáhnout lepší společnosti ustavené na rozumných zásadách. Proto se osvícenství připodobňovalo ke světlu, které odstraní předsudky spojené mimo jiné snáboženstvím. Osvícenci přišli skoncepcí pokroku vlidských dějinách aspředstavou, že člověk je jako autonomní rozumná bytost schopen ustavit dobrou vládu aspolečnost. Zpochybnili přitom dosavadní hierarchii, stavovskou společnost akoncepci vlády panovníka zBoží milosti. Hnutí bylo svými emancipačními snahami adůrazem na toleranci ahumanismus východiskem moderních představ občanské rovnosti alidských práv.

Počátky osvícenských myšlenek lze hledat vAnglii aNizozemí druhé poloviny 17. století. Jeho vrcholná fáze však spadala až do 18. století, kdy jeho zásady formulovali především francouzští osvícenci. Osvícenské myšlenky přijali za své mnozí vzdělanci celé Evropy, ale ičást panovníků, kteří je hodlali využít vduchu osvícenského absolutismu kposílení svých států (např. Bedřich II. Veliký, Josef II., Kateřina II. Veliká). Osvícenství rozhodujícím způsobem přispělo kamerické afrancouzské revoluci, jež tvoří předěl mezi raným novověkem amoderními dějinami.

3.2Předpoklady vzniku arozšíření tištěnýchmédií

3.2.1Pošta

Vznik arychlý rozvoj poštovnictví podmiňovala moc státu.

Pošta měla kořeny již na přelomu 14. a15. století vItálii. První štafetový systém jízdní pošty vznikl vmilánském vévodství před rokem 1400. Agilně si počínaly rovněž Benátky, které zprostředkovávaly informační výměnu mezi východním Středomořím amuslimským Orientem na jedné straně aZápadem na straně druhé.

Vzaalpské Evropě zavedl poštovní linky francouzský král LudvíkXI. krátce po svém nástupu na trůn vroce 1461. ZFrancie převzalo instituci pošty Burgundsko, na konci 15. století nejrozvinutější země zaalpské Evropy. Kdalšímu rozšíření pošty vevropském kontextu přispěli Habsburkové, kteří od přelomu 15. a16. století postupně získali vládu nejen ve většině Burgundska, ale také ve Španělsku apo roce 1526 ivzemích České aUherské koruny. Habsburkové měli bytostný zájem na organizaci pravidelné poštovní výměny mezi svými vzdálenými držbami. Důležitou roli přitom sehrál rod Thurn-Taxisů, který posléze získal titul dědičných říšských poštmistrů.

Pošta byla zpočátku prostředkem státní přepravy, brzy se ale uvolnila ipro soukromé zájmy. Již po roce 1520 thurn-taxisovská pošta mlčky přijímala soukromé zásilky azprávy. Později byl tento postup schválen takéoficiálně. Podobné to bylo sostatními poštovními organizacemi.

Tím, že se novověká pošta otevřela soukromníkům astala se veřejnou institucí, se odlišovala od římské cursus publicus. Kromě dopisů byly přepravovány zásilky soukromých osob, abrzy již také sami cestující, kterým byla za příslušný finanční obnos zajištěna bezpečná cesta na linkách spoštovními stanicemi jako místy odpočinku. Poblíž poštovních stanic vznikaly zájezdní hostince.

Vprůběhu 16. a17. století si idalší evropské státy budovaly své poštovní systémy. Na konci 18. století bylo již běžné, že vEvropě byla větší města navzájem propojena pravidelnými poštovními spojeními, což usnadňovalo nejen informační oběh, ale také cestování. Mnohde však rozvoj pošty brzdily špatné cesty, atak ivAnglii došlo kvýraznějšímu rozvoji pošty teprve v18. století.

Pro tištěná média měla pošta nepominutelný význam, nejen proto, že zprostředkovávala informace, ale také kvůli pravidelnosti přepravy. Když spočátkem 17. století začaly vznikat periodické noviny, stala se pošta důležitým avíceméně spolehlivým zdrojem zpráv. Sama periodicita nastupujících novin byla odrazem pravidelnosti, sníž pošta fungovala. Čím více poštovních linek křižovalo dané město ačím více pošty přicházelo, tím mohly být noviny častěji vydávány.

Periodická tištěná média byla závislá na zásilkách novin zciziny zajišťovaných poštou, aproto bylo vživotním zájmu vydavatelů novin, aby udržovali dobré vztahy spoštmistry. Snaha poštmistrů těžit ze svého výsadního postavení informačního zdroje však nezřídka vedla ke konfliktům stiskaři avydavateli novin. Většinou si ale jak vydavatelé, respektive tiskaři, tak poštmistři uvědomovali, že vzájemná spolupráce je pro ně prospěšnější asnažili se budovat stabilní obchodní vztahy. Vydavatelé obvykle za určitý počet dodávaných novin zciziny platili buď vhotovosti, nebo vnaturáliích, tedy vlastními výtisky novin, které poštmistři prodávali ve své režii.

Běžné zprávy se vraném novověku pohybovaly Evropou rychlostí, jejíž tempo udával chod pošty. Od města kměstu se šířily letáky apozději periodické noviny, vydavatelé znich obsahově těžili, přidávali knim informace zvlastních zdrojů ajimi vytvářené noviny pak pokračovaly v„informační pouti“ dál. Tímto způsobem se informace šířily Evropou velmi pomalu, zjednoho konce na druhý mohla zpráva „putovat“ více než měsíc.

3.2.2Korespondence

Korespondence měla své kořeny již ve středověku, pro tištěná média byla ovšem důležitá jen taková korespondence, která nabývala veřejného charakteru. Docilovalo se toho tak, že adresát část obdržené korespondence zveřejňoval, nechával ji například opisovat. Postupně se vytvořil zvyk řadit informace určené širšímu okruhu čtenářů na konec dopisu, respektive do zvláštních příloh.

Od okamžiku, kdy se oddělila soukromá část adresovaného dopisu od té veřejné, lze již hovořit oexistenci zpravodajství. Informace se stala předmětem obchodu anabývala hodnoty, kterou určoval trh. Rodil se obchod sinformacemi asním také povolání korespondenta, tedy svého druhu obchodníka se zprávami.

Na procesu vytváření zprávy jako obchodního artiklu měly hlavní podíl bankovní aobchodní firmy. Ne náhodou to byly právě obchodní trasy, které se kryly stěmi nejvýznamnějšími linkami informačního oběhu. V16. století si ale informace již musely opatřovat ielity formujících se raně novověkých států, stejně jako vůdcové stavovských opozicí, vůdčí mozky reformace istěžejní síly katolického světa.

Evropa se sice v16. století rozdělila do dvou vzájemně znepřátelených konfesijních bloků, katolického aprotestantského, ovšem jejich intenzivní zápas kontinent zároveň spojoval. Obě znesvářené strany potřebovaly získat oprotivníkovi relevantní informace pro své rozhodování. Také náboženští emigranti dovedli ocenit informace zvlasti. Vtéto nábožensky apoliticky zvířené době mohl korespondent dosahovat dobrých zisků, jeho práce však nebyla bez nebezpečí.

Vedle korespondence ekonomické, politické či konfesijně-náboženské povahy se lze setkat iskorespondencí mezi učenci aumělci. Ztéto korespondence se vposlední třetině 17. století zrodila časopisecká produkce, především vědecké aumělecké časopisy.

Některá města vEvropě se stávala významnými informačními centry. Vsouvislosti sdobrým poštovním spojením abohatou knihtiskařskou tradicí je to přímo předurčovalo stát se také středisky produkce tištěných médií.

3.2.3Psané noviny

Vedle tištěných médií se rozvíjely také tzv. psané noviny, rukopisné texty, které byly dále opisovány adistribuovány.

Náročná forma reprodukce psaných novin spoluurčovala jejich obsah, zpočátku je ale bylo obtížné odlišit od dopisové přílohy. Představovaly různorodou směs, do níž lze mimo jiné řadit sbírky dopisů důležitého politického nebo ekonomického obsahu, které byly přístupné jen omezenému okruhu adresátů (vysoce postavení duchovní, úředníci, aristokrati, patricijové, bankéři, kupci, učenci).

Jako příklad lze uvést „Fuggerovské noviny“, které sloužily Fuggerům, bankéřskému rodu zAugšpurku, případně jejich obchodním partnerům. Díky tomu bylo toto médium limitováno ve své publicitě. Fuggerové, kteří půjčovali finanční prostředky habsburské dynastii, usilovali, aby informace, které jim dodávali korespondenti prostřednictvím jejich faktorií vzahraničí, byly seriózní apokud možno ověřené. „Fuggerovské noviny“ existovaly vletech 1568–1605, vrcholné období psaných novin lze ovšem spatřovat už vprvní polovině 16. století (Prokop 2005: 74).

Psané noviny nezanikly ani poté, co se knihtisk prosadil jako hlavní reprodukční nástroj. V16. a17. století obíhaly psané noviny například vkruzích konfesijně-náboženského disentu. Mohly být vyráběny vzahraničí exilem adodávány domácím souvěrcům, takže tvořily zajímavou informační spojnici.

Psané noviny posloužily také při přenosu zpráv, které by cenzura nepropustila nebo je uvolnila jen ve zkreslené podobě, což platí zvláště pro absolutistické monarchie 17. a18. století. Především Francie představovala zpolitických ináboženských důvodů živnou půdu pro šíření psaných novin.

Obecně platí, že psané noviny byly relativně cenné, apokud byly určeny kprodeji, pak idrahé. Přispíval ktomu nejenom způsob reprodukce, ale také skutečnost, že unikaly cenzuře, fungovaly jako exkluzivní ačasto ilegální médium, přinášely hodnotné informace abyly určeny zejména společenské elitě.

Pro tištěná média měly psané noviny význam především vtom, že odtud mohla prosakovat část informací ina jejich stránky.

3.2.4Knihtisk

Knihtisk představoval rozhodující impulz, který nasměroval společnost od orální kliterární kultuře.

Na Západě bylo už delší dobu znát úsilí osnazší reprodukovatelnost textu iobrazu. Ve druhé polovině 14. století se pracovalo sručním tiskem zdřevěných forem. Poté se objevil deskotisk – do dřevěných desek byla vyřezávána celá stránka textu, případně doplněná obrázky. Dřevěná forma se ovšem snadno opotřebovala. První knihy „tištěné“ tímto způsobem pocházely zprvního desetiletí 15. století.

Skutečnou technologickou revoluci vtéto oblasti ovšem představoval až Gutenbergův knihtisk, který se objevil okolo roku 1450. Vynálezce Johannes Gutenberg zMohuče disponoval metalurgickými zkušenostmi, měl znalosti zvýroby razidel, zprostředkovaně ze zlatotepectví azvonolijectví, ale izoblasti výroby papíru avinařství.

Samotné tištění sestávalo zřady postupů. Geniální myšlenka pracovat spohyblivými literami byla provázena pragmatickým využíváním stávajících technických řešení. Gutenberg pro svůj knihtisk využil principu vinařského lisu, který uzpůsobil tiskařským potřebám. Problém představovala výroba liter, jež byly odlévány ze slitiny cínu, olova, vizmutu aantimonu. Tato směs rychle tvrdla ato umožňovalo snadné odlévání. Výhodou bylo, že vpřípadě opotřebení nebo poškození se litery mohly snadno znovu odlít. Gutenberg musel také vytvořit vhodně složenou tiskařskou čerň, směs zmouru aloje. Tisklo se na navlhčeném papíře. Smírnými úpravami Gutenbergův knihtisk fungoval po 350 let.

Význam Gutenbergova knihtisku spočíval vtom, že stál na prahu masové produkce dokonale identických kopií (Stöber 2003a: 46). Masová reprodukovatelnost napomohla rozšířit ideály renesance ahumanismu areformaci usnadnila sociální mobilizaci širokých vrstev společnosti.

Pro další osud knihtisku bylo důležité, že se rychle rozšířil zdomovské Mohuče. Tovaryši, kteří techniku zvládli, odcházeli od svých mistrů apomáhali zakládat tiskárny vzahraničí. Během pouhého půlstoletí se západo-latinská Evropa pokryla relativně hustou sítí tiskáren. Tiskárny však pronikaly imimo tento civilizační okruh, do ortodoxně křesťanského prostředí ataké do zámoří, kde se Západ uplatňoval dobyvatelsky, obchodně akolonizačně.

Výsledkem byla enormní produkce, která do konce 15. století dokázala převést do tištěné podoby podstatnou část dosavadního vědění. Knihy, které vyšly do konce 15. století, se označují jako inkunábule, česky prvotisk. Jejich celková produkce mohla obsahovat až 35000 vydání ocelkovém úhrnu 15 až 20 milionů výtisků. (Thompson 2004: 49)

Ekonomická základna tiskáren byla překvapivě moderní. Tiskaři usilovali okoncentraci kapitálu, který jim umožnil obstarat si „potřebné výrobní prostředky – prostory, tiskařské lisy, sady liter atd. – anakoupit papír adalší suroviny potřebné kvýrobě knih. Někteří zprvních tiskařů měli dost prostředků, aby mohli začít podnikat sami, atak fungovali současně jako vydavatelé ijako tiskaři. Sami si vybírali, co budou tisknout, abrali na sebe rizika stím spojená. Jiní tiskaři potřebovali finanční podporu odjinud.“ (Thompson 2004: 50) Tiskařské lisy byly drahé akaždý znich byl unikátním produktem. Ve srovnání spozdější industriální produkcí byly však jen málo výkonné. Drtivá většina tiskáren představovala malé podniky do pěti lisů ado deseti zaměstnanců. Vznikly však už ivelké podniky, které ukazovaly cestu do budoucnosti (např. A.Kobergera vNorimberku).

Zdroj: wikipedia.org

Graf 1 Podíl evropských jazyků na vydaných inkunábulích (údaje v%)

Tiskárny měly také funkci kulturních enkláv. Setkávali se tu humanisté, reformátoři, učenci, intelektuálové iumělci. Ojejich kontrolu, využití, případně ovládnutí proto měla zájem jak duchovní, tak světská moc.

Sociální důsledky vynálezu knihtisku jsou srovnatelné svynálezem písma. Došlo kmodernizaci komunikačních toků, komunikace se individualizovala adruhotně přispívala koslabení tradičních autorit. Kniha vstupovala mezi původce apříjemce sdělení jako svého druhu kontrolní aemancipační instrument. Gramotní věřící mohli od nynějška porovnat to, co je jim hlásáno na kazatelně, stím, co se dočetli ve vytištěném Písmu. Oslabena byla monopolní pozice učitele vkomunikaci sžákem. Spomocí knihtisku se racionalizovala abyrokratizovala komunikace vládnoucích sovládanými.

Díky zvyšujícímu se objemu tištěné produkce se do oběhu dostávalo stále více publikací zasahujících stále větší počet adresátů, kteří je mohli využívat paralelně. Tištěné knihy byly také levnější. Knihtisk přitom zásadním způsobem přispěl ke konzervaci textu. Byla totiž mnohem větší naděje, že se vytištěný text zachová ipro budoucí pokolení. Díky tomu se posílilo spojení mezi minulostí, přítomností abudoucností. Tisky byly zcela identické, což druhotně napomohlo standardizaci textu azprostředkovaně ijazyka. Oboje to posilovalo úlohu centrální moci, která ve jménu jazykové unifikace oslabovala menšiny sjejich dialekty. Knihtisk tak měl ikulturně nivelizujícími účinky (Wilke 2000: 14–15).

Spolu srozšiřující se gramotností napomáhal knihtisk upevňování racionálního myšlení. Jakákoliv práce stextem totiž vyžaduje osvojení si určitých znalostí: čtenář musí vědět, kde text začíná akde končí, jak je členěn ajak se vněm orientovat. Ve výsledku to posilovalo abstraktní aanalytické myšlení, které následně umožňovalo rozvoj racionální filozofie apřírodních věd.

Knihtisk rovněž zprostředkovaně prohluboval proces individualizace. Sprosazující se gramotností se zvyšoval podíl čtenářského publika, jež bylo atomizované, na úkor publika posluchačského, které společný zážitek předčítaného stmeloval. Ještě ve středověku se vklášterech zknih předčítalo, nyní se ale četba stávala záležitostí jedince odděleného od ostatních (Wilke 2000: 15–16).

3.2.5Dřevoryt amědiryt

V15. století se vEvropě také rozvinuly techniky umožňující masovou reprodukci obrazových sdělení – dřevoryt amědiryt. Je pozoruhodné, že kjejich nástupu došlo vtéměř identickém období jako kvynálezu knihtisku. Svědčí to opotřebě hromadné reprodukce textu iobrazu, která před pozdně středověkou společností vyvstala.

Dřevoryt se jako grafická technika tisku zvýšky vEvropě poprvé objevila již na počátku 15. století vjižním Německu. Využívána byla nejprve při tisku karet, iniciál vknihách adevocionálií. Ve třicátých ačtyřicátých letech se objevovaly obrázky, které měli voblibě poutníci. Kombinovaly text sobrazem, šlo oobrázky svatých doplněné modlitbami.

Mědiryt je hlubotiskovou grafickou technikou, která tvoří spomocí rydel rýhy aprohlubně vměděné destičce, jež se posléze plní barvou apak se tzv. hlubotiskem přenáší na papír. Později ztéto techniky vzešly další grafické postupy jako lept, mezzotinta, akvatinta nebo barevná rytina. Kořeny mědirytu sahaly kinkrustační technice niello využívané zlatníky akovotepci. Smědirytem na přelomu 15. a16. století hojně pracoval norimberský rodák, fenomenální kreslíř agrafik Albrecht Dürer.

Vkontextu tištěných médií byl dřevoryt využíván především pro levné zpravodajské letáky apublicisticky orientované pamflety, zatímco mědiryt jako náročnější forma práce se prosadila až snástupem časopisecké produkce.

Obě techniky obrazových reprodukcí znamenaly mnoho pro zpřístupnění umění širším vrstvám. Měly tedy kulturně demokratizační účinek, který by se však neměl přeceňovat. Vpřípadě letáků šlo většinou ojednoduché, často obhroublé dřevorytiny, které mnohdy zobrazovaly krutosti.

3.2.6Papír apapírenství

Při vzniku tištěných médií měl důležitou úlohu nosič textového nebo obrazového sdělení. Šlo opapír, který byl na přelomu 15. a16. století vEvropě známým, avšak teprve nedávno zdomácnělým pomocníkem.

Papír se poprvé objevil vČíně už ve 3. tisíciletí př. n. l., nejdříve byl vyráběn zkonopí, od 1. století př. n. l. zhedvábných alněných hadrů. Vdnešní formě se papír vČíně používal od počátku 2. století.

Do Evropy se papír dostal zČíny perským aarabským prostřednictvím. Nejprve se svýrobou evropského papíru začalo ve Španělsku (12.století), odkud se od 13. století šířil do Itálie aFrancie. Vletech 1268–1276 vznikla ve Fabrianu první italská papírna, která výrobu papíru inovovala použitím zařízení na vodní pohon kdrcení hadrů. Ovětším významu papírenské produkce vEvropě lze proto mluvit až od 14. století. Oproti pergamenu měl papír přednost vtom, že byl levnější, nadto byl lehký ahladký, což se pak osvědčilo při tisku. Během 16. století papír definitivně vytlačil pergamen, který se už využíval jen pro významné listiny.

Itálie získala na konci středověku vprodukci papíru určitý náskok abyla hlavním dodavatelem tohoto materiálu vEvropě. Brzy ale začaly vznikat papírny ivzaalpských zemích (např. vNěmecku vroce 1390). Rostoucí výroba přispívala květší cenové dostupnosti papíru.

3.3Tištěná média

3.3.1Regulace akontrola

Až do osvícenství ve druhé polovině 18. století nebyla přísná kontrola tištěných médií považována za něco, proti čemu by se vydavatelé, tiskaři nebo novináři měli bouřit. Chápali ji jako nutnou součást svého podnikání či řemesla. Obě klíčové autority, duchovní asvětská, byly svýjimkou ostrých náboženských, sociálních či politických konfliktů vnímány jako legitimní. Vkomunitách tradiční společnosti mělo slovo autority závaznou platnost, odporovat mu znamenalo dostat se do střetu svýkladovým rámcem daného symbolického univerza.

Relativní slabost raně novověkého státu si vyžadovala participaci ovládaných. Nebyla to ani tak reálná donucovací moc státu či církve jako spíše tlak vrchností aochota ovládaných poslouchat, co rozhodovalo oúspěchu celého systému. Člověk tradiční společnosti ivnovověku stále ještě věřil, že společenská realita je výsledkem nadpozemské sankce. Bouřit se proti stávající moci znamenalo otřásat řádem azpronevěřovat se tak Bohu.

Schopnost raně novověkého státu účinně intervenovat do života ovládaných byla stále nízká. Dobře to lze vidět na slabé vymahatelnosti práva, ato ivoblasti tištěných médií. Raně novověký stát opakovaně vydával různá nařízení, kterými připomínal, aby poddaní respektovali cenzurní opatření. Vedle obav zdrakonických, třebaže jen málokdy realizovaných, trestů rozhodovala právě loajalita aúcta kautoritám otom, že se tvůrci avýrobci tištěných médií tlaku podvolovali.

Než se ve druhé polovině 18. století dostaly do popředí osvícenské názory, lze jen zřídka zaznamenat odmítání cenzury či požadavek svobody tisku. Výjimkou je slavný, ale ve své době marginální text významného anglického básníka Johna Miltona Areopagetica, aneb řeč osvobodě tisku, který vyšel roku 1644 během anglické revoluce.

Regulační akontrolní opatření vůči tištěným médiím vycházela ztradice, která měla své kořeny už ve vrcholném středověku. Postoj novověkých států avrchností ktištěným médiím byl ambivalentní. Uvědomovaly si, že tisk by jim mohl pomoci vobraně jejich zájmů, zároveň se ale obávaly, že by se tištěná média snadno mohla stát nástrojem odporu. Moc proto vůči tisku kombinovala pozitivní motivační formy snegativními, které spočívaly vreglementování, potlačování azakazování. Již raně novověké státy přitom rozvíjely různé mediálně politické nástroje, které lze podle jejich charakteru rozdělit na obsahové, ekonomické, fiskální, profesní adistribuční. (Stöber 2003a: 136)

3.3.1.1Obsahová kontrola – cenzura předběžná anásledná

Jako nejvýznamnější nástroj kontroly byla využívána předběžná cenzura vykonávaná různými institucemi, jež rozhodovaly otom, co se na stránkách tištěných médií smí objevit aco už nikoliv. Každý tisk byl před vytištěním předložen pověřeným úředníkům, kteří jej opatřili razítkem se slovy imprimatur (ať se tiskne). Toto razítko se obvykle vyskytovalo na první straně posledního archu. Kontrolním prvkem bylo také impressum, soubor povinných informací otisku, který identifikoval jeho původce.

Spředběžnou cenzurou pracovaly jak státy koncentrující se na politický avojenský obsah mediálních sdělení, tak církve, jež dbaly otento obsah znáboženského hlediska.

Zpočátku se přitom politický anáboženský obsah těžko odlišoval, neboť se překrýval aprostupoval. Mezi koncem 15. století, kdy se objevila příležitostná tištěná média, adruhou polovinou 18. století, kdy už existoval rozvětvený trh snovinami ačasopisy, došlo kposunu od religiózně motivované kontroly ke kontrole motivované politicky. Zatímco v16. století byly zapalujícími myšlenkami ty, které souvisely snáboženstvím, v17. a18. století se do popředí dostávala problematika politická asociální. Tomu odpovídala institucionální proměna: dokud se vládnoucí elity nemusely konfrontovat sosvícenstvím amoderním revolučním kvasem, měly tendenci svěřovat cenzuru do rukou církví, které dominujícímu symbolickému univerzu rozuměly nejlépe ajež suplovaly chybějící byrokratické struktury státní administrativy. Jakmile jim šlo vprvé řadě opolitickou kontrolu, musely vytvořit specializované cenzurní instituce.

Zpočátku byla iniciativa vrukou římskokatolické církve. Zroku 1487 pocházela bula Contra impressores librorum reprobatorum papeže Inocence VIII., která zavedla předběžnou cenzuru. Tiskaři měli své tisky předkládat ke schválení církvi. Aby se vzdělaná veřejnost orientovala vtom, co jsou přípustné texty, vznikaly seznamy zakázaných knih. Bylo to právě tridentským koncilem inspirované rozhodnutí papeže Pavla IV., jež vroce 1559 přineslo závazný auniverzální Index librorum prohibitorum. Církevní cenzura ztrácela vprůběhu raného novověku na významu, současně byla ovšem vzorem, který napodobovaly světské instituce.

3.3.1.2Ekonomická afiskální kontrola – privilegia akolky

3.3.1.3 Profesní adistribuční kontrola – vzájemné ručení apoštovní souhlas

3.3.2Příležitostná tištěná média

3.3.2.1Zpravodajské letáky

3.3.2.2Publicistické letáky

Véře reformace

V17. a18. století

3.3.2.3Raně periodická tištěná média

Messrelation

Graf 2 Počet messrelation (1583–1648)

První měsíčník – Annus Christi

Table of Contents

Předmluva

1 Tištěná média a dějiny

1.1 Tištěná média v historické perspektivě

1.2 Tištěná média – vymezení pojmu

1.3 Periodizace

2 Prehistorie tištěných médií

2.1 Typy komunikace

2.2 Vynález písma

2.3 Komunikace ve starověku

2.4 Komunikace ve středověku

3 Tištěná média v raném novověku

3.1 Historický kontext

3.2 Předpoklady vzniku a rozšíření - tištěných médií

3.2.1 Pošta

3.2.2 Korespondence

3.2.3 Psané noviny

3.2.4 Knihtisk

3.2.5 Dřevoryt a mědiryt

3.2.6 Papír a papírenství

3.3 Tištěná média

3.3.1 Regulace a kontrola

3.3.1.1 Obsahová kontrola – cenzura předběžná a následná

3.3.1.2 Ekonomická a fiskální kontrola – privilegia a kolky

3.3.2 Příležitostná tištěná média

3.3.2.1 Zpravodajské letáky

3.3.2.2 Publicistické letáky

3.3.2.3 Raně periodická tištěná média