Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Martin Bastl, Ph.D.
doc. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D.
PhDr. Josef Smolík, Ph.D.
Mgr. et Mgr. Petra Vejvodová

KRAJNÍ PRAVICE A KRAJNÍ LEVICE V ČR

Recenzovali:
doc. Ing. Dr. Štefan Danics, Ph.D.
Mgr. Marek Suchánek

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s. U Průhonu 22, 170 00 Praha 7 tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400 www.grada.cz jako svou 4609. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín Sazba a zlom Vojtěch Kočí Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí Počet stran 288 Vydání 1., 2011

Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2011

ISBN 978-80-247-3797-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7256-1 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7257-8 pro formát EPUB

O autorech

Mgr. Martin Bastl, Ph.D. (*1973), absolvoval Fakultu sociálních studií Masarykovy univerzity. V současnosti je zaměstnán jako odborný asistent Oddělení bezpečnostních a strategických studií Katedry politologie FSS MU. Zabýval se výzkumem politického radikalismu, zejména levicového, a kritickou teorií, dějinami strategického myšlení a soudobými koncepcemi vedení boje, včetně kybernetické a informační války. Na tato témata publikoval řadu článků a monografii Radikální levice v České republice. V minulosti pracoval také jako žurnalista a konzultant se zaměřením na problematiku ICT a počítačové bezpečnosti.

doc. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, PhD. (*1974), vedoucí Oddělení bezpečnostních a strategických studií Katedry politologie Fakulty sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně. Zaměřuje se na výzkum politického extremismu a terorismu ve středovýchodní Evropě. Je autorem publikací Pravicový extremismus a radikalismus v ČR (2003) a Terorismus v ČR (2005) a dále autorem či spoluautorem více než 150 odborných textů. V letech 2001–2008 působil jako soudní znalec v oboru kriminalistika, zapsaný u Krajského soudu v Brně. Je členem European Expert Network on Terrorism Issues.

PhDr. Josef Smolík, Ph.D. (*1976), působí jako odborný asistent Oddělení bezpečnostních a strategických studií Katedry politologie Fakulty sociálních studií Masarykovy univerzity. Na Masarykově univerzitě vystudoval politologii, psychologii a sociální pedagogiku. Profesně se zaměřuje na bezpečnostní politiku, subkultury mládeže, radikální politické strany a politickou psychologii. Autor či spoluautor knih Fotbaloví chuligáni (2004, s M. Marešem a M. Suchánkem), Fotbalové chuligánství (2008), Psychologie vůdcovství (2008, s J. Lukasem), Krajní pravice ve vybraných zemích střední a východní Evropy: Slovensko, Polsko, Ukrajina, Bělorusko, Rusko (2009, s P. Kupkou a M. Laryšem), Vybrané bezpečnostní hrozby a rizika 21. století (2010, s T. Šmídem a kol.). Nakladatelství Grada Publishing vydalo jeho knihu Subkultury mládeže: Uvedení do problematiky (2010). Je výkonným redaktorem recenzovaného časopisu Rexter (www.rexter.cz).

Mgr. et Mgr. Petra Vejvodová (*1984), absolventka magisterského programu politologie a programu mezinárodní vztahy na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity, v současné době studentka doktorského studia Katedry politologie tamtéž. Odborně se věnuje problematice politického pravicového extremismu a radikalismu v Evropě. Je autorkou například odborného textu Autonomní nacionalismus (Rexter, 2008) či kapitoly Transnacionální novopohanské neonacistické organizace v publikaci Náboženské korene pravicového extrémizmu (2010).

Úvod

Krajní pravice i krajní levice jsou politickými směry, kterým je obecně věnována značná mediální i odborná pozornost. Tato kniha si klade za cíl přehledně popsat a v základních rysech analyzovat vývoj a hlavní atributy působení krajní levice a krajní pravice v České republice v prvním desetiletí 21. století. Pokouší se identifikovat hlavní události a procesy, které se v obou zmiňovaných částech politického spektra objevily. Vychází přitom z dlouhodobého zájmu všech autorů a autorky o danou problematiku a z rozsáhlé základny primárních materiálů i dostupné odborné literatury.

Knihu lze chápat jako dílo, které pokračuje v linii výstupů z výzkumu politického radikalismu a extremismu a subkultur mládeže na politologických pracovištích Masarykovy univerzity, který je zde rozvíjen již od poloviny devadesátých let a v současné době je koncentrován především na Oddělení bezpečnostních a strategických studií Katedry politologie Fakulty sociálních studií MU.

Z hlediska poznání obou fenoménů bylo patrné, že od počátku dekády nebyla k dispozici souhrnná česky psaná odborná publikace, která by se krajní pravici a krajní levici věnovala. V roce 1998 vyšla souhrnná publikace editovaná Petrem Fialou se zásadní kapitolou Michala Mazla (Mazel, 1998). V roce 1999 byla vydána kniha věnovaná komunismu v České republice (Fiala a kol., 1999), v roce 2001 vyšel odborný přehled vývoje anarchismu a trockismu v České republice (Bastl, 2001) a v roce 2003 kniha mapující pravicový extremismus a radikalismus (Mareš, 2003).

Následně byly dílčí informace z politologického pohledu podány v publikacích (i mimo „brněnskou politologickou školu“), které byly zaměřeny šířeji (Charvát, 2007) či na specifické fenomény, jako subkultury mládeže (Smolík, 2010) či terorismus (Mareš, 2005). K dílčím tématům vyšla i řada časopiseckých článků (většina bude citována v této knize). Souhrnný přehled se objevil pouze ve stručné formě v podobě kapitoly v zahraniční literatuře (Novotný, 2011). Zpracovat z politologického hlediska problematiku krajní pravice a krajní levice v první dekádě 21. století se proto jevilo jako podnětná badatelská výzva.

Pojmy krajní pravice a krajní levice jsou v publikaci v zásadě užívány jako pojmy zastřešující radikální a extremistické proudy levice a pravice, přičemž cílem autorského kolektivu není přesná diferenciace mezi radikalismem a extremismem (ostatně mezi autory ani nepanuje shoda na vhodnost užívání a vymezení pojmu extremismus a na přístup tzv. „teorie extremismu“ obecně).

„Krajní“ v pojetí této knihy znamená, že jsou buď uváděny do krajnosti některé součásti pravicových nebo levicových ideologií, anebo je v politice subjektů patrný centrifugální odpor ke stávajícímu politickému systému (což nemusí znamenat jejich extremističnost, či dokonce nelegitimitu nebo ilegálnost). Zahrnutí konkrétních subjektů do knihy tedy není důvodem k jejich apriorní difamaci či zaškatulkování coby pro režim „nebezpečných“ (některé z nich ovšem takto pojímat lze). Popis státní represe vůči některým subjektům krajní pravice a krajní levice v knize je vázán na reálné dění, nikoliv na normativní stanoviska autorů.

V knize je respektováno již poměrně vžité rozdělení krajní pravice na nacionalismus a neonacismus a krajní levice na komunismus a anarchismus, i když si je autorský tým vědom toho, že se tyto proudy mohou v určitých případech překrývat, což komplikuje jejich popis v naznačeném schématu (např. Dělnická strana zasahovala do nacionalismu i neonacismu). Do krajní pravice v tomto smyslu nejsou pojímány různé antikomunistické subjekty a proudy (např. kolem Petra Cibulky), v rámci krajní levice není v knize samostatně popisován radikální socialismus (protože se v České republice nezformuloval v popisovaném období do konstantního proudu, jako exkurz je však do kapitoly o komunismu zařazena podkapitola o neomarxistických subjektech) či levicový nevyprofilovaný populismus (kde je sporné, zda se jednalo o „krajní“ subjekty, např. u Strany práv občanů – Zemanovců).

Kniha zmiňuje některé přesahy krajní pravice a krajní levice do domácích etnických radikálních a extremistických struktur, nepojímá však tyto fenomény samostatně. V knize je popisována pouze krajní pravice a krajní levice domácí provenience, nejsou v ní tedy zmiňovány autonomně působící struktury krajní pravice a krajní levice v cizineckých a přistěhovaleckých komunitách v České republice (turecká krajní levice, ukrajinská krajní pravice apod.). Zahraniční krajní pravice je zmiňována pouze ve vazbě na transnacionální vztahy českých subjektů.

Kniha je společným monografickým dílem, přičemž kapitolu o komunismu zpracoval Miroslav Mareš, kapitolu o anarchismu Martin Bastl, kapitolu o neonacismu Petra Vejvodová a kapitolu o nacionalismu Josef Smolík. Finální verzi knihy (včetně úvodu a závěru) dotvořil celý autorský tým. Výzkum a zpracování publikace se uskutečnilo díky podpoře Masarykovy univerzity v rámci projektu „Proměny politického a společenského pluralismu v moderní Evropě“ (MUNI/A/0888/2010).

Literatura

Bastl, M. (2001): Radikální levice v České republice. Devadesátá léta 20. století. Brno: Masarykova univerzita.

Charvát, J. (2007): Současný politický extremismus a radikalismus. Praha: Portál.

Mareš, M. (2005): Terorismus v ČR. Vyd. 1. Brno: Centrum strategických studií, 2005.

Mareš, M. (2003): Pravicový extremismus a radikalismus v ČR. Vyd. 1. Brno: Barrister & Principal Centrum strategických studií, 2003.

Novotný, L. (2011): Extremismus in Tschechien. In: Jesse, E., Tieme, T. (eds.): Extremismus in den EU-Staaten. Wiesbaden: VS-Verlag, s. 397–411.

Smolík, J. (2010): Subkultury mládeže. Uvedení do problematiky. Praha: Grada Publishing.

1. Komunismus

1.1 Úvod do kontextu

Komunismus představuje ipo zhroucení východního bloku na přelomu osmdesátých adevadesátých let 20. století důležitou součást politického spektra vglobálním, evropském ičeském rámci. Je stále dominantní součástí krajní levice ajeho ideje oslovují miliony lidí. Projevuje se vrůzných ideových iorganizačních formách, což je ipřípad soudobé České republiky.

Pojem komunismus je přitom používán vrůzných významech (Backes, Jesse, 1989: 324). Vširším slova smyslu je spojen sidejemi aaktivitami zaměřenými na život vnejrůznějších komunách (takže do něj spadají různé historické formy soužití vrovnostářských komunitárních kolektivech). Vužším slova smyslu se jedná oideje aaktivity, které navazují na učení Karla Marxe aBedřicha Engelse, které bylo rozvíjeno Vladimírem Iljičem Leninem anebylo zásadně revidováno moderními sociálně-demokratickými přístupy.

Ani toto užší vymezení však není jednoznačné. Komunismus vjeho rámci vychází zdialektického materialismu, pracuje skoncepcí třídního boje ausiluje onastolení beztřídní společnosti, vjejímž rámci by byly zespolečenštěny výrobní prostředky apostupně by byl odstraněn istát. Socialismus je předstupněm komunismu akpřechodu od kapitalistické společnosti ksocialistické je třeba uskutečnění revoluce (Bocheński, 1994: 141).

Řada původních dogmat komunismu se dočkala reálné revize pod vlivem společensko-politického vývoje, ikdyž někdy si sami komunisté tuto revizi nepřipouštějí. Spostupující nivelizací západních společností anárůstem sociálních států ztratila na významu role proletariátu, místo níž někteří neomarxisté užívají pojem prekariát vztažený knovým nejnižším vrstvám společnosti (Hudeček, 2007: 17). Revoluce, která byla původními marxisty, azvláště pak leninisty chápána jako násilný fenomén, začala být vněkterých vyjádřeních eurokomunistů adalších revizionistů označována ijako širší – ne nutně násilný – proces zásadní přeměny společnosti (Fiala, Mareš, Sokol, 2007: 151–152).

Další pojetí komunismu byla vztažena pouze ke komunistickému hnutí sestávajícímu zpolitických stran, jejich satelitních organizací apolitických režimů, případně kbloku komunistických států – ať již pouze pod vedením SSSR, nebo ikonkurenčních komunistických států (např. maoistické Číně vdobě čínsko-sovětského sporu). Tato pojetí však byla nadměrně zužující již vdobě svého vzniku adnes jsou už historicky překonána. Vběžné mluvě se však objevují (sousloví „za komunismu“ je vztaženo kéře tzv. „reálného socialismu“).

Komunismus se vprůběhu svého vývoje vydělil do různých subvariant, jejichž přesné vymezení aohraničení rovněž přináší řadu obtíží, které není možné podrobně rozepsat vtéto publikaci sohledem na její rozsah azaměření. Jednotlivé typy jsou určeny jednak historickými procesy audálostmi, ajednak precizací ideových východisek. Svyužitím přístupů různých autorů (Backes, 1989; Backes – Jesse, 1989; Bötticher, Mareš, 2011) je možné se značným zjednodušením jako hlavní ideové varianty komunismu jmenovat:

dogmatický marxismus (nerevidované lpění na původních dogmatech děl Karla Marxe aBedřicha Engelse, avšak bez ocenění Leninova vlivu);

marxismus-leninismus (důraz na roli centralizované strany anásilnou revoluci vedenou proletariátem), může se vyskytovat vobecné nespecifikované formě nebo specializovaných podtypech, jako jsou:

stalinismus (důraz na centralizovaný komunistický stát audržování poslušnosti prostřednictvím teroru, vsoučasné době je charakteristický obhajobou stalinské éry);

trockismus (důraz na odmítnutí byrokratizace komunistického státu ana permanentní revoluci);

maoismus (důraz na roli rolnictva vrevoluci ikomunistickém státě, fakticky ina čínskou dominanci), včetně jeho národních aregionálních subvariant (enverismus jako režim vAlbánii, Nakšalité jako hnutí vIndii apod.);

komunismy třetího světa anezúčastněných zemí (zpravidla zdůrazňující národní či regionální specifika, např. titoismus prosazující jihoslovanskou specifickou cestu, severokorejská ideologie Čucche, využívající fakticky korejské kulturní tradice, obdobně jako tzv. africké komunismy apod.);

neobolševismus či neokomunismus (pragmatické kombinování dogmatických přístupů sdílčími revizemi apřizpůsobování se stávajícím poměrům scílem maximalizace vlivu marxisticko-leninské ideologie adědictví komunistické éry vreálných podmínkách);

levý komunismus (poněkud zavádějící, ale etablovaný pojem, označující komunistické směry odmítající centralistické tendence azdůrazňující roli místních sovětů akomun – např. „luxemburgismus“);

neomarxistické komunistické směry (včetně komunistických prvků vdemokratickém socialismu);

národní bolševismus (směr zdůrazňující silně nacionální či pannacionální prvky vkomunistickém hnutí, nachází se na pomezí krajní pravice akrajní levice).

Vsoučasnosti se komunismus ve světě stále projevuje ve formě komunistických režimů, které však již nelze chápat jako celek takového významu, jaký představoval sovětský blok do roku 1989. Lze je nalézt vČíně, Korejské lidově demokratické republice, Vietnamu, Laosu ana Kubě. Ksocialistickým idejím aegalitářskému pojetí společnosti se verbálně hlásí iněkteří soudobí vládci vLatinské Americe, oucelenou formu komunismu se však nejedná (Bötticher, Mareš, 2011).

Vglobálním rámci je možné vypozorovat různé politické strany vdemokratických režimech ineustálených stranických soustavách, které zdůrazňují komunistickou identitu. Snimi zpravidla spolupracují různé satelitní organizace, včetně odborových. Vněkterých zemích působí ikomunistická guerillová ateroristická hnutí, jako jsou například maoisticky orientovaní Nakšalité vIndii (Strmiska, 2011). Pozorovat lze ivliv komunismu ve vybraných subkulturách (autonomové) či jejich částech (punks, skinheads, hip-hop apod.).

VEvropě došlo po pádu komunismu ktransformaci řady dřívějších dogmatických komunistických stran na strany socialistického či sociálně-demokratického typu. Vněkterých státech jsou však komunistické politické strany poměrně silné (Moldávie, Kypr apod.), ato včetně tradicionalistických stran (Backes – Moreau, 2008: 554–558). Na evropské úrovni se vytvořily istranické organizace asítě, které zpravidla odpovídají jednotlivým ideovým subsměrům vrámci krajní levice akomunismu. Ina evropském území působí militantní ateroristické organizace hlásící se ke komunistické ideologii, ikdyž hlavní éra „rudého terorismu“ ze sedmdesátých aosmdesátých let 20. století již minula.

Vsoučasnosti se již zpravidla jedná oteroristické akty či kampaně nižší intenzity (Mareš, 2007). Svýjimkou Řecka nedošlo vposledním desetiletí kmasovým dlouhodobým subverzivním nepokojům sesilným komunistickým angažmá, pokud nebudou počítány antiglobalizační demonstrace (ty se přesouvají podle míst konání významných politických summitů ajednání), nelze je však chápat výhradně jako komunistické akce (Mareš, 2009).

Vývoj komunismu ve světě je provázán isděním na území českých zemí, přičemž zdejší události aprocesy související skomunismem několikrát výrazně ovlivnily globální události aprocesy. Historický vývoj determinuje isoučasné diskuse uvnitř komunistického spektra ajeho percepci ze strany zbytku politického spektra.

Kořeny komunistického hnutí na území Čech, Moravy aSlezska je třeba spatřovat již vradikálních proudech dělnického hnutí ve druhé polovině 19.století. Vobdobí první světové války anásledných ozbrojených konfliktů se část Čechů (především zřad zajatců na ruské frontě) zapojila do bolševických jednotek, ato ivprůběhu ruské občanské války. Sociální nepokoje abolševická agitace představovaly hrozbu ipro nově vzniklý československý stát (čeští komunisté přitom sehráli významnou roli takévkrátké existenci Slovenské republiky rad) (Rupnik, 2002: 44–46).

Po sporech uvnitř sociální demokracie, iniciovaných Třetí internacionálou, dochází po tzv. bojích oLidový dům vroce 1921 ke vzniku Komunistické strany Československa (KSČ), která představovala jedinou významnou multinárodní stranu vČeskoslovenské republice adosahovala vní nemalých volebních úspěchů (pravidelně kolem 10% hlasů) (Fiala akol., 1999: 29). Vroce 1929 se do jejího čela dostává stalinistické křídlo pod vedením Klementa Gottwalda, eliminováni byli umírnění tzv. „šmeralisté“ itrockisté ve straně (Rupnik, 2002: 72–80). Otevřeně subversivní činnost byla pod vlivem strategie „lidové fronty“ nahrazena ve druhé polovině třicátých let podporou antifašistických sil (při zdůrazňování vazby na Sovětský svaz), což se projevilo ivkrizovém roce 1938 (Fiala akol., 1999: 27).

Vtzv. druhé republice byla KSČ zakázána, což jí ale umožnilo vybudovat ilegální struktury ještě před nacistickou okupací zbytku českých zemí. Vobdobí protektorátu Čechy aMorava byla strana mezi lety 1939–1941 ideově aaktivisticky paralyzována důsledky paktu Molotov–Ribbentrop, následně však sehrála mimořádně důležitou roli vprotifašistickém boji vdomácím izahraničním odboji (pod vedením tzv. Moskevského centra) (Fiala akol., 1999: 34–36).

Po přijetí Košického vládního programu vdubnu 1945 se stala KSČ výraznou astále více dominující součástí tzv. třetí republiky, což se potvrdilo ijejím volebním vítězstvím vroce 1946. Narůstajícímu komunistickému tlaku na ovládnutí státních struktur nebyly demokratické strany schopné čelit ademise ministrů vúnoru 1948 nesplnila svůj účel, ale umožnila komunistům nastolit nedemokratický režim pod jejich vedením (Rataj-Houda 2010: 56).

Ten se projevil mimořádně brutálně především vtzv. padesátých letech, respektive vobdobí stalinismu vČeskoslovensku 1948–1955 (Rataj-Houda, 2010: 71–72), kdy docházelo kaplikaci státního teroru proti demokratickým oponentům apozději iproti mnoha komunistům samotným, přičemž nepřátelská „spiklenecká centra“ byla označována ijako trockistická (přestože se reálně otrockisty vnaprosté většině nejednalo)1. Je přitom zajímavé, že vedoucí roli komunistické strany zakotvila až ústava zroku 1960.

Všedesátých letech dochází kpostupnému uvolňování poměrů, zpočátku především vkulturní sféře. Uvnitř KSČ se objevila ve druhé polovině šedesátých let silná idea „socialismu slidskou tváří“ (tedy nedogmatického socialismu bez sovětského diktátu), která byla prosazována vprůběhu tzv. pražského jara vroce 1968 akterá byla ztělesněna tehdejším generálním tajemníkem KSČ Alexanderem Dubčekem. Pražské jaro však bylo zastaveno invazí vojsk Varšavské smlouvy dne 21. srpna 1968 anásledným přizpůsobením se tzv. Brežněvově doktríně (Fiala akol., 1999: 61–62).

Vroce 1969 byla zahájena éra tzv. normalizace, na jejímž počátku došlo krozsáhlým stranickým čistkám vůči těm, kteří lpěli na odkazu pražského jara (část těchto tzv. „osmašedesátníků“ pak působila vemigraci, část vdisentu, většina se ale politicky přestala angažovat). Nová stranická garnitura byla naopak jednoznačně spjata sodmítnutím idejí demokratizačního procesu roku 1968, aproto se bránila reformním pokusům vpolitické iekonomické oblasti. Snažila se ozajištění sociálních jistot amírného blahobytu aočekávala od obyvatel formální loajalitu krežimu, jejíž nedodržení sankcionovala (ikdyž obecně mírnějšími prostředky než vpadesátých letech).

Když byla po nástupu Michaila Gorbačova zahájena ve druhé polovině osmdesátých let přestavba aglasnosť, českoslovenští komunisté se kpřestavbě přihlásili spíše formálně než skutečně zásadními změnami normalizačního režimu. Změna vedení KSČ, kdy Gustáva Husáka nahradil Miloš Jakeš, nepřinesla ideovou obměnu (Fiala akol., 1999: 68–69). Mladší generace straníků byla vKSČ většinou spíše zosobních prospěchářských důvodů, ikdyž navenek demonstrovala iideovou oddanost komunismu (Mareš, 2008: 290).

Když však začala být stabilita režimu narušována změnou mezinárodní situace aztrátou sovětské podpory zvnějšku asouvisejícím nárůstem aktivit demokratické ijiné opozice zevnitř, nebyla velká část straníků ochotna se pro záchranu režimu razantně angažovat apřívrženci tzv. „čínské cesty“ (termín je odvozen zbrutálního potlačení studentských protestů vPekingu vroce 1989) byli slabí. Po zahájení tzv. sametové revoluce vlistopadu 1989 se KSČ ocitla vdefenzivě, nicméně byla schopna vyjednat svoji účast ve vládě národní jednoty až do prvních svobodných voleb včervnu 1990. Na mimořádném sjezdu vprosinci 1989 se strana omluvila za některé předchozí chyby, jak však ukázal pozdější vývoj, vmentalitě dominantní části členstva se tyto omluvy neprojevily. Nedošlo ke změně názvu ani krozpuštění strany (ať již vnitřním rozhodnutím nebo vnějším zásahem) (Fiala akol., 1999: 97–98).

Dne 31. března 1990 byla založena jako Komunistická strana Čech aMoravy jako územní organizace KSČ vČeské republice, aby se vyrovnal nepoměr způsobený dlouhodobou existencí Komunistické strany Slovenska (KSS). Sohledem na slovenské emancipační snahy docházelo krozvolňování federální KSČ. Ta byla na podzim 1990 přeměněna na federaci KSČM (která byla jako samostatná strana registrována 28. listopadu 1990) aKSS se zkratkou KSČS. Slovenská KSS doplnila svůj název očást Strana demokratické levice (SDL) akrátce nato začala užívat výhradně tento název. KSČS se postupně stala pouze formálním svazkem, aproto bylo rozhodnuto ojejím zániku (zrejstříku byla vymazána vroce 1992) (Mareš, 2008: 291).

KSČM se vprvních letech po pádu komunismu potýkala svlnou reformních pokusů, které však vesměs skončily neúspěšně, stejně jako samostatné působení reformních skupinek po jejich odchodu vnových stranách. Dogmatický charakter strany potvrdilo ivnitrostranické referendum ojejím názvu vroce 1991, kdy se proti změně vyslovily tři čtvrtiny členů. Po neúspěchu reformního předsedy Jiřího Svobody, zvoleného do čela KSČM vroce 1990, jej vroce 1993 nahradil ve funkci Miroslav Grebeníček (Fiala akol., 1999: 124–125). Pod jeho vedením se strana etablovala včeském politickém spektru ajejí pozici nebyly schopny vdevadesátých letech narušit ani skupinky reformních demokratických socialistů, ani stalinistické ajiné dogmatické formace „zleva“.

Komunistická strana Čech aMoravy potvrdila svoji pozici ivolebními zisky. Již jako součást KSČ se umístila ve volbách do Federálního shromáždění (13,48% do SL FS, 13,80% do SN FS) ido České národní rady (13,24%) na druhém místě, přičemž absolutní počet hlasů 997 919 do Sněmovny národů představuje nejvyšší absolutní (nikoliv procentuální) zisk pro komunistickou stranu vpolistopadovém období vůbec. Společenské ivnitrostranické antikomunistické turbulence se KSČM vroce 1992 snažila tlumit vytvořením koalice Levý blok, která se umístila opět na druhém místě ado ČNR získala 14,05% hlasů. Vroce 1996 se sice zisk KSČM ve volbách do PS PČR snížil astrana se propadla na třetí místo za ČSSD, nicméně díky 10,33% hlasů razantně zvítězila nad reformistickými odštěpeneckými rivaly zLevého bloku (1,40%) aStrany demokratické levice (0,13%), dogmatická Strana československých komunistů ani nezaplatila kauce anekandidovala. Vroce 1998 KSČM obdržela 11,03% hlasů anásledně se Grebeníčkovo vedení prosadilo ina sjezdu ve Žďáru nad Sázavou vroce 1999 (Fiala akol., 1999: 136–137).

Neobolševické vedení KSČM získalo vdevadesátých letech postupně oporu ivmládežnické organizaci Komunistický svaz mládeže aněkolika dalších stranických satelitních organizacích. KSČM však vpolitickém spektru zůstávala izolována, což zdůraznilo itzv. hradecké usnesení ČSSD zroku 1993 ana ně navazující bohumínské usnesení ČSSD zroku 1995, vnichž si ČSSD zapověděla spolupráci sKSČM idalšími extremistickými stranami (Mareš, 2008: 299).

Vedle KSČM aodštěpeneckých skupin se vdevadesátých letech vytvořily iorganizace astruktury méně významných komunistických proudů, především trockistických. Poté, co neuspěl sjednocující projekt trockistické aanarchistické radikální levice snázvem Levá alternativa, působily tyto trockistické skupinky na nestranické bázi alavírovaly mezi podmíněnou podporou KSČM aČSSD (Bastl, 2001: 108).

Na prahu první dekády tak vstupovala jako dominantní síla krajní levice KSČM, disponující sice ubývající, ale stále na české poměry nejsilnější členskou základnou apoměrně disciplinovaným voličstvem. Ke KSČM bylo připoutáno množství satelitních organizací, které byly personálně propojeny se stranickou základnou. Vedle KSČM se vytvořila irůzná dogmatičtější uskupení, přičemž sněkterými znich na regionální bázi spolupracovali ičlenové KSČM. Naopak rezervovaný byl postoj kdemokratickým socialistickým odštěpencům, kteří od roku 1998 působili hlavně ve Straně demokratického socialismu (SDS). Trockistické skupiny se pokoušely entristickou taktikou podchytit radikálně levicovou mládež asoučasně spolupracovat ismládežnickými marxisticko-leninskými organizacemi. Další komunistické proudy neměly větší význam.

1.2 Vývoj

1.2.1 Komunistická strana Čech aMoravy

KSČM vstupovala do první dekády nového tisíciletí jako strana se silnou členskou základnou – klednu 2000 působilo v5 276 základních organizacích 128346 členů (Balín, 2000: 1) –, disciplinovanými voliči asvedením se silným mandátem, které získalo na sjezdu ve Ždáru nad Sázavou, který se konal ve dnech 4.–5. prosince 1999. KSČM na něm zdůraznila svůj protikapitalistický charakter apodrobila paušální kritice polistopadový vývoj. Do čela strany sjezd potvrdil Miroslava Grebeníčka aschválil několik důležitých dokumentů, především „KSČM na přelomu tisíciletí“ a„Program obnovy“ (KSČM, 2000)2.

Strana se vobdobí tzv. opoziční smlouvy mohla profilovat vopozici vůči levicovému rivalovi zČSSD, jehož vláda závisela na toleranci občanských demokratů. KSČM si přitom udržovala kritický odstup od dalších anti-opozičně-smluvních subjektů, které se naopak vůči ní stavěly zantikomunistických pozic (projevilo se to např. rezervovaným postojem KSČM koběma stranám sporu vobdobí tzv. televizní krize na přelomu let 2000–2001).

KSČM se vroce 1999 zapojila do silné kampaně proti zásahům NATO vJugoslávii, která přímo navazovala na předchozí kampaň proti vstupu České republiky do této organizace. Vroce 2000 se podílela ina protestech proti zasedání Mezinárodního měnového fondu aSvětové banky vPraze, ato především demonstrací 23. září 20003. Zahraničně-politickou agendu využívala intenzivně ivdalším období, samozřejmě vedle stabilní kritiky establishmentu.

První polovinu první dekády lze přitom označit za jistotu „zlatou procentuální éru“ KSČM, protože vní strana dosahovala největších procentuálních zisků. Vroce 2000 zaznamenala KSČM úspěch vprvních krajských volbách, když získala 21,14% hlasů (ČSSD pouze 14,66%) a161 mandátů. Vzhledem ke špatnému výsledku ČSSD, anaopak úspěchům Čtyřkoalice aODS však tento zisk neumožnil průnik do exekutivní sféry.

Doposud nejúspěšnější procentuální4 komunistický výsledek vparlamentních volbách se KSČM podařilo docílit ve volbách do PS PČR vroce 2002. Obdržela 18,51% hlasů (882 653 absolutně) azískala 41 mandátů, což znamenalo třetí místo za vítěznou ČSSD adruhou ODS5. Komunisté sice početně mohli vytvořit vládu sČSSD, ta však setrvávala na Bohumínském usnesení aupřednostnila koalici stěsnou většinou ČSSD, KDU-ČSL aUS-DEU (kterou preferoval itehdejší mediální mainstream).

Komunisté proto mohli pokračovat vrazantní protivládní politice. Na počátku roku 2003 přitom došlo kjejich nečekanému zatažení do zásadního politického procesu, asice volby prezidenta České republiky. Poté, co sociální demokraté nebyli schopni uskutečnit konzistentní strategii na prosazení svého kandidáta, podpořila část komunistů vtajné volbě Václava Klause. Skomunisty přitom vyjednávali všichni kandidáti svýjimkou senátorky Moserové (Drda, Dudek, 2006: 106).

Vroce 2003 jako jediná strana se zastoupením ve sněmovně doporučila KSČM svým stoupencům hlasovat vreferendu proti vstupu České republiky do EU, ikdyž ve vedení strany nebyly názory na tuto otázku jednotné (část reformistů byla pro vstup). Jak ale uvádí jeden zpodporovatelů vstupu Jiří Dolejš, strana sice nedoporučila „svým voličům ANO, ale jasně prohlásila, že dlouhodobě je pro socializující evropskou integraci, ato ivpodobě EU. Z3,4 milionu volících, kteří vroce 2003 hlasovali pro vstup do EU, bylo nakonec cca 200 tisíc voličů KSČM“ (Dolejš, 2010: 130–131).

Ve dnech 15.–16. května 2004 se vČeských Budějovicích konal VI. sjezd KSČM, kde se předsedou opět stal Miroslav Grebeníček. Na následujícím zasedání ÚV KSČM byli místopředsedy zvoleni Jiří Dolejš, Václav Exner, Karel Klimša, Vojtěch Filip aFrantišek Toman (KSČM, 2010). Stouto sestavou pak strana naposledy dominovala volebním ziskům levice vČeské republice avyužila nespokojenosti se Špidlovou vládou.

Ve volbách do Evropského parlamentu ve dnech 11. a12. června 2004 získala KSČM 20,26% hlasů (472 862) ašest mandátů, což znamenalo druhé místo za ODS, zatímco ČSSD zcela propadla. Klub vEvropském parlamentu se následně stal jednou zdůležitých opor reformistů, mimo jiné díky přítomnosti Miloslava Ransdorfa. Ve volbách do EP uspěl iVladimír Remek (první československý kosmonaut), který se stal jednou zdůležitých propagačních ikon strany.

Další úspěch přinesly komunistům krajské volby, které se uskutečnily 5.–6.listopadu 2004. KSČM obdržela 19,48% hlasů a157 mandátů aobsadila druhé místo za vítěznou ODS. Sohledem na masivní úspěch občanských demokratů aopětovně slabé zisky ČSSD se nepodařilo uskutečnit možnou komunisticko-sociálně-demokratickou spolupráci na krajské úrovni (ato ani vÚsteckém kraji, který vtomto směru před volbami vypadal pro komunisty nadějně). Vsenátních volbách, které jsou pro KSČM tradičně neúspěšné, se však zdařila některé jednání ovzájemné podpoře KSČM-ČSSD ve druhém kole voleb, ikdyž nakonec neměla dostatečný voličský efekt (Dolejš, 2004: 3).

KSČM procházela úspěšným obdobím, přesto došlo knečekané změně v jejím čele. Dne 1. října 2005 byl novým předsedou zvolen Vojtěch Filip. Miroslav Grebeníček zfunkce odstoupil kvůli neshodám ve vedení strany. Zvolení Filipa bylo interpretováno jako posun kveřejně přijatelnější image KSČM, nicméně toto očekávání zůstalo nenaplněno (Mareš, 2008: 292).

Filip byl zvolen vdobě, kdy do závěrečné fáze své existence vstupovala vláda ČSSD sKDU-ČSL aUS-DEU, jejíž vnitřní spolupráce byla – zvláště po aféře sbytem Stanislava Grosse (vníž sehrál významnou roli tehdejší lidovec Miroslav Kalousek) – výrazně narušena. Snovým předsedou vlády Jiřím Paroubkem, který do funkce nastoupil vroce 2005, se sociální demokraté odhodlali kvýraznější spolupráci skomunisty na parlamentní půdě. Společně prosadili několik zákonů. Tuto symbiózu však bývalý předseda strany Grebeníček na počátku roku 2006 kritizoval (Mareš, 2008: 292), přesto ale byla uskutečňována až do voleb.

Naděje na pokračovaní spolupráce na levici (např. ve formě podpory menšinové vládě ČSSD) ale zůstaly nenaplněny. Volby vroce 2006 přitom přinesly KSČM absolutní irelativní pokles hlasů. Získala 12,81% hlasů (685 328) apouze 26 mandátů. Sohledem na vysoký zisk ČSSD však tento výsledek znamenal, že se vytvořila tzv. patová situace 100 na 100 (myšlen je poměr sil ve sněmovně), kdy vítězná ODS nebyla schopna získat spolu sKDU-ČSL aStranou zelených většinu. Zelení přitom spolupráci sČSSD akomunisty odmítli.

Do diskusí ovládě byli nečekaně – abez výrazného vlastního přičinění – zapojeni komunisté poté, co vlétě 2006 nastínil Miroslav Kalousek zKDU-ČSL možnost menšinové vlády lidovců asociálních demokratů podporované od KSČM, nicméně tato iniciativa byla po razantním odporu ze strany některých místních lidoveckých organizací odmítnuta (Havlík, 2010: 16).

Když na počátku roku 2007 vznikla díky přeběhlíkům zČSSD Topolánkova vláda, KSČM ji pochopitelně nepodpořila azačala se soustředit na opoziční politiku. Komunisté se zaměřili jednak na tradiční kritiku vlády vsocioekonomických otázkách aobranu před antikomunismem, jednak na tehdy žhavé téma výstavby americké raketové základny na českém území.

Jejich vlastní strana byla zasažena problémem, který se týkal prodeje sídla KSČM na ulici Politických vězňů vPraze. Ktomu se strana zavázala vroce 2005. Budovu měla odprodat italské firmě Poste Re. Prodej si však rozmyslela, což vyvolalo soudní spor. Kvůli této aféře odstoupil koncem roku 2006 zfunkce místopředsedy Václav Exner. Soudní spor ohledně této věci se táhne do současnosti anení definitivně dořešen. Podle posledního známého rozhodnutí zprosince 2010 má KSČM zaplatit za zrušení smlouvy 40 milionů korun, hodlá se však soudit dále (Šulcová, 2010).

Vprezidentských volbách vroce 2008 nejprve komunističtí poslanci podporovali Jana Švejnara (který měl podporu sociálních demokratů imenších koaličních stran), vposledním kole se však zdrželi hlasování. Ve druhém kole postavili překvapivou vlastní kandidátku, tehdejší europoslankyni Janu Bobošíkovou6 (vtu dobu členku strany Politika 21). Ta však ještě před prvním kolem druhé volby odstoupila stím, že pro ni nebyla vyjednána dostatečná podpora. Následovala opětovná podpora Švejnarovi vprvních dvou kolech volby azdržení se vposledním kole, které však vítězný kandidát Václav Klaus sohledem na dostatečný počet hlasů odjinud nepotřeboval. (Havlík, 2010: 17)

Ve dnech 17.–18. května 2008 se uskutečnil VII. sjezd KSČM vHradci Králové, který posílil reformní proud KSČM. Předsedou byl zvolen Vojtěch Filip ana dalším zasedání ústředního výboru byli za místopředsedy zvoleni Jiří Dolejš, Leo Luzar, Jiří Maštálka, Věra Žežulková, Jana Bystřická aČeněk Milota (KSČM, 2010).

Vkrajských volbách vroce 2008 získala KSČM 15,03% hlasů a114 mandátů ve všech zastupitelstvech, což byl oproti předchozím volbám pokles. Vtěchto volbách však byla výrazným způsobem prolomena izolace KSČM, což se do té doby dělo pouze na komunální úrovni. Díky masivnímu úspěchu ČSSD se na regionální úrovni poprvé KSČM přímo podílela na vytváření krajských koalic.

VMoravskoslezském kraji vytvořila KSČM koalici sČSSD avKarlovarském kraji vytvořila koalici sČSSD aDoktory za uzdravení společnosti. Ve třech krajích – Středočeském kraji, Moravskoslezském kraji aKraji Vysočina – podpořila KSČM radu tvořenou ČSSD bez toho, aby byla sama na radě účastna, tímtéž způsobem podpořila vLibereckém kraji radu tvořenou ČSSD aStranou pro otevřenou společnost (Švec, 2010: 200)7.

Poslanci KSČM podpořili všechna hlasování onedůvěře Topolánkově vládě, které iniciovala ČSSD, včetně toho, které znamenalo pád této vlády vbřeznu 2009. Na sestavování dočasné Fischerovi vlády komunisté podíl neměli apři hlasování odůvěře pro ni se komunističtí poslanci zdrželi (Havlík, 2010: 17). Relativním úspěchem, ikdyž se zřetelným poklesem oproti roku 2004, skončily pro KSČM evropské volby včervnu 2009. Získala vnich 14,18% hlasů ačtyři mandáty.

Zrušení předčasných voleb po rozsudku Ústavního soudu vroce 2009 stranu výrazněji nezasáhlo. Výraznější problém pro ni vzáří tohoto roku znamenala první větší „korupční aféra“, spjatá stouto stranou, do níž se zapletl místopředseda strany aneformální vůdčí osobnost reformistů Jiří Dolejš. Reportér MF Dnes se skrytou identitou podnikatele vloterijní oblasti nabízel jeden milion korun různým politickým stranám, pokud zabrání novelizaci zákona oloteriích, podle níž by majitelé heren museli platil milion korun za každý nový automat. Dolejš adalší místopředseda KSČM Čeněk Milota byli podle MF Dnes ochotni za uvedených podmínek peníze přijmout (IDnes, 2009).

Po zveřejnění aféry se Dolejš iMilota vzdali funkcí, mimo nich (bez vazby na aféru) odstoupila ze zdravotních důvodů idalší místopředsedkyně Bystřická. Novými místopředsedy byli zvoleni Stanislav Grospič, Josef Skála aMiloslava Vostrá (Havlík, 2010: 18). Došlo tak koslabení reformního křídla, protože Skála aGrospič jsou řazeni kdogmatikům (Holubec, 2010: 173). Dolejš však zůstal poslancem ikandidátem do voleb vroce 2010.

Před těmito volbami se (již opětovně) široce spekulovalo omožnosti vzniku vlády ČSSD spodporou KSČM, nakonec ktomu však kpřekvapivě nízkému (ikdyž vítěznému) zisku ČSSD apropadu KSČM nedošlo. Komunisté získali nejmenší volební výsledek co do absolutního počtu hlasů (589765) od roku 1990 (Havlík, 2010: 18), procentuálně dosáhli 11,27% azískali 26 mandátů (stejně jako vroce 2006).

KSČM tedy nebyla schopna zabránit vzniku pravicové vlády ODS, VV aTOP09 astala se pochopitelně kritičkou reforem askandálů, které byly stouto vládou spjaty. Vlétě roku 2010 byla strana oslabena, když zní vseverních Čechách vystoupil tehdejší senátor Vlastimil Balín (mandát mu vtémže roce končil). Vtomto regionu již dva roky předtím opustil stranu její někdejší senátor Jaroslav Doubrava, který se stal nejprve vroce 2008 zastupitelem avroce 2010 senátorem za regionální uskupení Severočeši.cz.

KSČM byla přes řadu problémů ina počátku druhé dekády 21. století důležitou stranou českého stranicko-politického systému. Uvnitř KSČM probíhala po volebním neúspěchu omezená diskuse ojeho příčinách, strana se však nebyla schopna shodnout na jasném aspolečném stanovisku. Důvodem je vnitřní ideové rozštěpení vKSČM, kde lze vypozorovat tři hlavní proudy. Hlavní štěpení přitom probíhá na otázkách vztahu knázvu strany, kminulosti komunistického hnutí aksoučasné evropské integraci aspecifiky ke Straně evropské levice (Mareš, 2005a: 134).

Prvním proudem jsou reformisté. Jejich představitelé sice celkově akceptují přínos komunistického hnutí aoceňují iřadu aspektů komunistického režimu vČeskoslovensku, avšak kritizují excesy stalinismu ajiných komunistických totalitních režimů, případně ivybraná negativa komunistické éry na území Československa. Včeském prostředí nahlíží pozitivně ina ideje pražského jara akomunismu slidskou tváří. Oceňují takéekologickou politiku. Jsou ochotni připustit změnu názvu strany. Dosavadní evropskou integraci sice nahlíží kriticky, snaží se však ojejí změnu avyužití kvlastním cílům. Podporují ičlenství KSČM ve Straně evropské levice8 (PEL).

Významnou oporou reformistů se vprvní dekádě stalo Teoreticko-analytické pracoviště ÚV KSČM, které vydávalo itímto směrem zaměřený teoretický časopis Alternativy. Jak již bylo uvedeno, jisté vůdčí role vtomto proudu se ujal Jiří Dolejš. Vroce 2010 zformuloval svoje stanoviska vknize „Levice mezi minulostí abudoucností“ (Dolejš, 2010). Důležitým centrem se stal iposlanecký klub vEvropském parlamentu, především díky přítomnosti Miloslava Ransdorfa aJiřího Maštálky.

Protipól reformistů tvoří proud, který by bylo možné nazvat nejvhodněji jako dogmatický (Mareš, 2005a), ikdyž se vmediálním, politickém iodborném diskurzu objevují další pojmy (stalinisté, nostalgici, konzervativní či ortodoxní proud apod.). Tito lidé odmítají kritické náhledy na komunistickou historii (kritizují pouze malou revolučnost arozhodnost jeho představitelů vboji proti „kontrarevolučním tendencím“), včetně éry stalinismu atzv. padesátých let. Odmítají ipražské jaro aoceňují invazi vojsk pěti státu Varšavské smlouvy. Na rok 1989 nahlížejí jako na kontrarevoluční převrat. Razantně zavrhují změnu názvu strany. Odmítají soudobou evropskou integraci jako celek anegativně nahlíží na Stranu evropské levice, kterou vnímají jako příliš reformistickou. Jsou jim blízké dogmatické postoje Komunistické strany Řecka (Holubec, 2010: 171). Oporu má tento proud vněkolika významných lokálních aregionálních organizacích strany ivjejích satelitních organizacích, vMarxisticko-leninském odborném klubu KSČM aje propojen isokruhem věrných čtenářů listu Dialog: otázky aodpovědi. Jeho jistou „mediální ikonou“ se stala Marta Semelová (Roháč zDubé, 2009).

Třetí proud je obtížně určitelný, protože se ideově nachází mezi dvěma výše jmenovanými. Pracovně jej lze nazvat jako neokomunistické pragmatiky, kteří se snaží balancovat mezi převážně dogmatickými náladami apostoji členské základny ačásti vedení asoučasně nezavdávat příčiny kodchodu reformistů akantikomunistickým výpadům (které ji mohou poškodit vočích potenciálních voličů) anebo státní represi vůči straně. Tento proud reprezentoval po většinu svého působení ve funkci předsedy Miroslav Grebeníček (po odchodu se přidal spíše kdogmatikům) afakticky na něj navázal iVojtěch Filip, ikdyž usiloval oreformnější image (Mareš, 2005a: 135).

Jistý „návod“ (byť prezentovaný se sarkastickým nadhledem) pro pragmatiky uvnitř KSČM se objevil vmateriálu „Komunistické hnutí unás už zase jednou za rozcestím“, který se objevil koncem roku 2009. Jeho autor, píšící pod pseudonymem Jan Roháč zDubé, se hlásil kreformnímu proudu. Kpragmatismu vKSČM uvedl: „Zcelé námi popsané historie strany názorně vyplývá, vjaké situaci mohl amůže svou politickou kariéru vykonávat pragmatický politik vKSČM, ato vcentru ivregionu.

1. Musí respektovat mírnou aněkdy výraznější převahu stalinských, konzervativních anacionalistických nálad ve straně ado určité míry snimi korespondovat. Může je dráždit mírnou reformností, ale nesmí dopustit, aby se proti němu vzdula konzervativní odmítavá reakce. Zejména nesmí dopustit, aby příliš (jak ve straně, tak navenek) byly vidět reformní názory adostávaly určitý významný prostor (např. ve stranické tisku). Nemůže nijak sáhnout na časopis Dialog, okterém musí předstírat, že vlastně ani neexistuje.

2. Nesmí dopustit, aby ve straně vzplanul nějaký názorový boj – ožádnou otázku, musí udržovat určitou křehkou rovnováhu mezi převládajícím stalinismem akonzervatismem ajej mírně vyvažujícím reformním přístupem, ato ipokud jde oobsazení funkcí.

3. Musí neustále tancovat mezi zájmy regionálních lobby aregionálních politiků anedopustit, aby se proti němu spojili.

4. Musí si být vědom malé informovanosti své nejširší členské základny audržovat ji vpoklidu, že se nic neděje, že se „nehádáme“ amoudré vedení ví, co dělá.

5. Musí vní také udržovat zminulého systému převládající představu, že politici KSČM nejsou jako jiní, že nemají osobní alobbistické zájmy, že jim jde čistě ověc aostranu avůbec lepší příští.

6. Pokud dělá politické obchody navenek, musí to před členskou základnou umět utajit adát tomu podobu objektivní nevyhnutelnosti (to mu jeho protivníci vburžoazních stranách nebo vČSSD často velmi usnadňují, vpřípadě poslední volby např. tím, že se mermomocí pokoušeli vnutit KSČM podporu nevyhovujícího kandidáta Švejnara).

7. Pod různými lobbistickými tlaky avdůsledku obchodních zájmů musí komunikovat zejména směrem kurčitým zemanovsko-klausovským strukturám audržovat si spojení na východ po ose Moskva–Peking–Hanoj, přičemž si nesmí rozházet ani Pchongjang. Totéž samozřejmě platí iosměru Havana–Caracas adále do jižní Ameriky. Respektovat musí isilné ideologické stalinské vlivy zŘecka. Naopak vztah kEU musí, alespoň navenek, prezentovat jako velmi vlažný.

8. Musí brát úvahu vliv M. Štěpána vPraze akomunikovat sním.

9. Musí do jisté míry tolerovat stalinské tendence vnepočetné mládeži asnášet útoky ztohoto směru.“ (Roháč zDubé, 19–20)

Strana vzásadě po celou první dekádu díky vnitrostranickému rozložení idíky taktice vůči svým příznivcům, potenciálním spojencům ioponentům ukazovala „různé tváře“, včetně hodnocení minulosti (Balík, 2005). Dělo se tak nejenom díky účelovému zakrývání dogmatismu vůči vnějšímu prostředí, ale díky tomu, že řada představitelů strany – reálně „odrevolučněných“ – předstírá komunistické odhodlání dle dogmat, aby se zalíbili členské základně (Slačálek, 2004).

Uvedené sporné prvky souvisí isvolební strategií strany, protože musí balancovat mezi uspokojením tradiční voličské základny aoslovováním nových voličů. Vroce 2009 měla 71 000 členů (sprůměrným věkem sedmdesát let), což bylo nejvíce ze všech politických stran vČeské republice, znamenalo to však pokles oproti roku 1996 (stabilizace strany po vlně odštěpů), kdy měla 171 000 členů, přičemž pouze 7,9% členů vstoupilo do KSČM po roce 1989 (Holubec, 2010: 165). Strana přitom disponuje silnou avěrnou voličskou základnou, která se ovšem zmenšuje vzhledem ktomu, že ijejí jádro je vdůchodovém věku. Nicméně, jak uvedl vroce 2008 sociolog Lukáš Linek, strana se ise současným elektorátem může ještě dlouhou dobu udržet vPoslanecké sněmovně ČR (Linek, 2008).

Důvody této podpory vidí Linek „především vtom, že vroce 1990 bylo poslední prokomunistické kohortě teprve 40 let. Tento věk je sice vzhledem kdemografickým údajům již za polovinou průměrného života, nicméně zhlediska voleb je tento věk minimálně pět let před polovinou něčeho, co lze nazvat volební život. Ten totiž začíná v18 letech. Tyto skutečnosti umožňují pochopit, proč modely hypotetické volební podpory KSČM za předpokladu čistého vlivu kohort (tedy postupného stárnutí aumírání jejich voličů) ukazují, že vhorizontu necelých patnácti let nedojde kpoklesu podpory této strany pod hranicí její volitelnosti.“ (Linek, 2008: 334)

Procentuální zisky KSČM může příznivě ovlivnit inízká voličská účast. Podpora strany podle Linka „klesá snárůstem volební účasti do přibližně 65%, od níž přibližně stagnuje. Mezi nevoliči, již jsou většinou nespokojeni spolitikou, nezajímají se oni, nevěří volbám apod. má KSČM přibližně stejnou hypotetickou podporu jako mezi voliči.“ (Linek, 2008: 335)

Ve volbách do Poslanecké sněmovny ČR vroce 2010 si KSČM udržela podle průzkumu agentur SC & C aSPSS ČR pro Českou televizi ze všech stran nejvíce loajálních voličů, asice 82% voličů zroku 2006. Voliči strany jsou ojejí volbě většinou přesvědčeni již dlouho před volbami. Strana měla mezi elektorátem vyrovnaný podíl žen amužů. Podle téhož průzkumu měla 39% voličů ve věkové kategorii šedesát avíce let, 35% vkategorii čtyřicet pět až padesát devět let azbytek vmladších voličských kategoriích. Mezi voliči KSČM zroku 2010 má podle zmíněného průzkumu 10% základní vzdělání, 39% je vyučeno, 38% má maturitní vzdělání a13% vysokoškolské (SC & C aSPSS pro ČT, 2010). Zaměstnání voličů KSČM ve srovnání svoliči dalších stran je zachyceno vnásledující tabulce.

Tab. 1 Zaměstnání voličů stran ve volbách do PS PČR vroce 2010

Zdroj: SC & C aSPSS pro ČT, 2010: 13.

Geografické rozložení podpory zkoumal politolog Michal Pink. Podle něj se voliči KSČM nacházejí převážně vperiferních oblastech, které však vždy nepatří khospodářsky upadajícím regionům. Pink oKSČM uvádí: „Její voličské jádro se nachází většinou na území bývalých Sudet (okresy Tachov, Bruntál, Znojmo, Litoměřice, Most) nebo vmikrolokalitách, které jsou zhlediska komunistického programu ahodnot poznamenány historickou událostí. Vevolbách vroce 2010 dosáhla komunistická strana odezvu přesahující 10% avětšina komunistických voličů se nacházela opět vpodobných okresech jako dříve. Do nejúspěšnější pětice patří okresy Tachov, Znojmo, Bruntál, Louny aRakovník, kde všude kandidátní listina získala více než 15%. Území supervolební podpory snejvyšší koncentrací odevzdaných hlasů pro komunistickou kandidátku dále tvoří vČechách okresy Ústeckého aPlzeňského kraje. Knim dále přiléhají ze sousedních krajů okres Česká Lípa aCheb. Zbytek jednotek se nachází na Moravě ajedná se oTřebíč, Vyškov, Hodonín, Prostějov, Šumperk, Jeseník aokres Karviná. Kúplnému výčtu patří ještě okresy Havlíčkův Brod aJindřichův Hradec.“ (Pink, 2010: 218–220)

Komunistická strana Čech aMoravy disponuje iprstencem satelitních ivolněji spřátelených organizací, který byl do značné míry dotvořen již vdevadesátých letech (Fiala akol., 1999: 191–221) avprvní dekádě nového tisíciletí vněm došlo již pouze kdílčím změnám. Některé ztěchto organizací jsou personálně iorganizačně navázány na struktury KSČM velmi těsně, ujiných je vazba volnější, případně tyto organizace mohou oscilovat mezi vazbou na KSČM adogmatičtější struktury (např. vydavatelství Orego, které je spíše zaměřeno na dogmatičtější část komunismu vČeské republice). Specifickou roli hraje Komunistický svaz mládeže azněj odštěpené organizace, proto se jimi bude zabývat následující podkapitola. Zvláštní podkapitola bude věnována rovněž organizacím, které lze označit za komunisticko- či ultralevicově-národovecké (ne všechny jsou přitom satelity KSČM).

Další organizace vblízkosti KSČM akomunistických struktur jsou zaměřeny na partikulární skupiny, což platí pro Levicové kluby žen (zaregistrované 16.srpna 1992) či Odborové sdružení Čech, Moravy aSlezska (OS ČMS), které nehraje vrámci odborového hnutí vČeské republice významnou roli. Vztahy sKSČM má iLevicová inteligence (vznikla vroce 2007), ikdyž uvádí, že oficiální vazby na žádnou stranu nemá (Levicová inteligence, 2007). SKSČM spolupracují isvětonázorové organizace, jako je ateistická Volná myšlenka (její bulletin Maják vydává vydavatelství Orego) či Křesťanskosociální hnutí.9 Další organizace jsou zaměřeny na udržování odkazu historických osobností komunistického hnutí, jako jsou například Společnost Julia Fučíka (její občasník Kurýr produkuje vydavatelství Orego), kterým bude věnována zvláštní podkapitola.

1.2.2 Mládežnické komunistické organizace

Dění komunistického hnutí vČeské republice vprvním desetiletí významně ovlivnily iudálosti aprocesy vmládežnických strukturách, přičemž jistou dominantní osu tohoto vývoje lze vysledovat ve vazbě na Komunistický svaz mládeže (KSM). Tato organizace se stala ihlavním terčem státní antikomunistické represe. Ideově bylo mládežnické spektrum provázáno srůznými proudy, aproto je třeba analyzovat je ve zvláštní podkapitole.

Komunistický svaz mládeže byl na počátku dekády hlavní avzásadě jedinou mládežnickou satelitní organizací KSČM. Pro pochopení charakteru této organizace je třeba stručně připomenout ijejí vývoj před rokem 2000. Měl za sebou historii, která do značné míry kopírovala peripetie strany vdevadesátých letech. KSM vznikl po rozpadu Socialistické svazu mládeže 13. dubna 1990, kdy byla připravena žádost oregistraci na MVČR. Prvním předsedou organizace se stal Petr Šimůnek (KSM, 2000). Za předsednictví jeho nástupce Martina Chudoby, který byl do funkce zvolen vroce 1991, se organizace rozštěpila. Chudoba se přiklonil kreformistům vKSČM. Vroce 1992 byl zvolen za Levý blok aspolupracoval se skupinou kolem Jaroslava Ortmana avroce 1993 vstoupil ido jeho strany Levý blok. VKSM se utvořily tři proudy:

1. reformní demokraticko-socialistický (včele sChudobou), který usiloval ovazbu na stranu Levý blok;

2. marxisticko-leninský, který se orientoval na neokomunistický idogmatický proud vKSČM;

3. trockistický, který usiloval opodřízení KSM ideám trockismu (zvláště skupiny Budoucnost), včele sPetrem Jindrou (Fiala akol., 1999: 194).

Pod vedením Chudoby se na svém třetím sjezdu vNymburku, který se konal 30. listopadu 1993, transformoval KSM na Ligu levicové mládeže, vpodstatě mládežnickou organizaci Levého bloku. Jejím novým předsedou byl zvolen Pavel Smetana, vdobě vzniku měla asi sto členů (Česká tisková kancelář, 1993). Aktivita této organizace však brzy zcela ustrnula (Siebert, 1998: 9). ZKSM odešli trockisté napojení na Budoucnost (Bastl, 2001: 76).

Rovněž marxisté-leninisté, nespokojení svývojem vorganizaci, ji opustili azaregistrovali nově občanské sdružení Komunistický svaz mládeže (datum jeho registrace uMVČR je 6. prosince 1993). Předsedkyní se stala Vladimíra Hroudová (KSM, 2000: 8). Vroce 1995 byl do předsednické funkce zvolen Josef Gottwald (shoda příjmení sKlementem Gottwaldem je náhodná). Pod jeho vedením bylo na členy KSM podáno od pražských antikomunistických aktivistů trestní oznámení vroce 1996 poté, co na demonstraci 24. února 1996 vPraze propagovali Komunistickou stranu Československa (Česká tisková kancelář, 1996), které ale – pokud je známo – bylo odloženo. Jednalo se zřejmě oprvní ztrestních asprávních oznámení vůči KSM, které následně provázely celou historii organizace.

Již vroce 1995 se KSM stal členem Světové federace demokratické mládeže (WFDY). Ve svém programu zroku 1997 uvedl jako programově nejbližší stranu KSČM aoznačil se za „samostatnou, dobrovolnou, levicově orientovanou mládežnickou organizaci“, která ve své činnosti vychází zučení Marxe, Lenina anavazuje na pokrokové tradice mládežnického hnutí“ (KSM, 1997). Spolupracoval však ise Štěpánovou SČK (Česká tisková kancelář, 1998). KSM začal vroce 1997 vydávat časopis Mladá pravda audával počet kolem 250členů (reálně však byl tento počet zřejmě několik desítek) (Siebert, 1998: 9).

Členové KSM se zúčastňovali akcí strany avprostředí převažujících seniorů vyvolávali dojem opopularitě komunismu mezi mládeží. Sami iniciovali od roku 1997 ipochody Praha–Lidice. Členy KSM se stalo iněkolik mladých aktivistů na severní Moravě vokolí dogmatických komunistů kolem Ludvíka Zifčáka10, mimo jiné David Pěcha. Ten byl současně začleněn vtamních dogmatických organizacích, mimo jiné vKomunistickém hnutí mládeže aspražskými členy KSM se dostal do dílčích sporů, které budou popsány vkapitole odogmaticích.

KSM se pokoušel vroce 1999 agitovat ina street parties, odkud však byl vyháněn dominujícími anarchisty. Na přelomu devadesátých anultých let zahájil KSM sérii kampaní, na nichž se vPraze podílel většinou ve spolupráci strockistickými organizacemi, zvláště Socialistickou alternativou Budoucnost. Vroce 1998 se jednalo oIniciativu proti rasismus (IPRA). Vstup do NATO abombardování Jugoslávie byly vroce 1999 důvodem ke vzniku „Socialistické akce mládeže proti NATO“. Vtémže roce byla zahájena kampaň Prevence místo represe proti tvrdým protidrogovým zákonům. Orok později se KSM zapojil do kampaně STOP MMF!, která vyvrcholila účastí členů KSM (včetně projevu předsedy Gottwalda) na demonstraci 23. září 2000 ana komunistické konferenci oden později11.

Vroce 2001 se předsedou KSM stal Zdeněk Štefek. KSM vtémže roce inicioval kampaň ZASE (proti vstupu do EU) akampaň SOS student (za bezplatné vzdělání). Jeho členové se zúčastňovali iantiglobalizačních aprotiválečných demonstrací (včetně kampaně proti účasti českých vojáků ve válce proti terorismu „Ani kačka na vojáčka“) asociálních fór vzahraničí avroce 2004 se zapojili ido Iniciativy za sociální fóra vČeské republice.

KSM se stal postupně oporou dogmatického proudu vKSČM ajeho veřejná aktivita byla silně determinována marxisticko-leninskými přístupy, což naráželo na odpor aktivních antikomunistů. Dogmatické tendence posilovala vpolovině dekády iaktivní brněnská organizace KSM. Vroce 2005 se však stal předsedou pražský člen KSM Milan Krajča.

Vůči KSM se koncentrovala istátní protikomunistická represe, přičemž tuto organizaci bylo možné interpretovat ijako jistý „zástupný terč“ za KSČM. Ministerstvu vnitra byl 21. října 2005 doručen podnět Policie ČR krozpuštění KSM. Ministerstvo vnitra následně KSM dne 25. listopadu 2006 upozornilo na to, že jej považuje za organizaci, která porušuje zákon osdružování občanů avyzvalo jej knápravě. Kté však podle MVČR nedošlo, aproto Ministerstvo vnitra dne 12. října 2006 KSM rozpustilo (Nejvyšší správní soud, 2009)12.

Sdružení se však rozhodlo soudně bránit. Městský soud vPraze dne 19.března 2008 rozhodnutí Ministerstva vnitra potvrdil, čímž nabylo právní moci. KSM se však obrátil kasační stížností kNejvyššímu správnímu soudu, který dne 28. srpna 2009 vzásadním rozsudku vrátil rozsudek pražskému městskému soudu stím, že nebyla dostatečně posouzena bezprostřednost hrozby od KSM (Nejvyšší správní soud, 2009). Na tomto základě pak Městský soud vPraze 27. ledna 2010 zrušil rozhodnutí Ministerstva vnitra aKSM uskutečnil 13. března 2010 „legalizační sjezd“ (Krajča, 2010: 100).

Vobdobí probíhajícího procesu došlo přitom včlenské základně původního KSM kzásadnímu rozkolu. Organizace ještě na počátku druhé poloviny první dekády působila jednotně13 aintenzivně se zapojila do kampaně proti americkému radaru vČeské republice, ikdyž její symbolika nebyla na demonstracích vítána. KSM získal ipodporu od spřízněných organizací vzahraničí (Krajča, 2010). Včinnosti KSM pokračoval ipoté, co dočasně přišel oprávní subjektivitu.

Vtu dobu bylo zaregistrováno několik nových organizací14. Dne 29. října 2008 zaregistrovalo ministerstvo vnitra občanské sdružení Svaz mladých komunistů Československa (SMKČ)15, který se označil za nástupce KSM. Ustavující sjezd se uskutečnil 22. listopadu 2008. Centrum jeho činnosti se nachází na Brněnsku, na střední Moravě ana Zlínsku. Předsedou byl zvolen Lukáš Kollarčík, významnou roli hrál ibrněnský aktivista David Pazdera (SMKČ, 2009: 3).

VPraze ijiných městech (včetně Brna) pokračoval včinnosti původní KSM. Lidé sním spjatí zakládali ve druhé polovině roku 2008 sdružení, která sloužila buď jako „prázdné právní schránky“ spotenciálem kpřechodu členstva (Komunistický svaz mladých, Svaz mladých komunistů, Komunistická mládež, Komunistické sdružení mladých), nebo jako organizace plánované pro expanzi do širších vrstev společnosti (Svaz mládeže mezi mladé lidi, kterým vadí „komunismus vnázvu“, Lidové hnutí proti EU mezi levicové euroskeptiky), jejich aktivita však byla pouze dočasná aneúspěšná.

Mezi KSM aSMKČ panovalo ado současnosti panuje napětí, které bylo odůvodňováno ideologickými astrategickými spory, fakticky vněm však hrály roli iosobní averze avztahy16. SMKČ se přitom stal viditelným subjektem. Jeho členové se podílejí na řadě akcí, snaží se působit ivširším antifašistickém hnutí (byli přítomni např. na akci „Brno blokuje“ dne 1.května 2011, která se postavila pochodu Dělnické mládeže). Spolupracují isromskou organizací Kamas te dživel!. Členové SMKČ byli zastoupeni ina kandidátkách KSČM vkomunálních volbách vroce 2010 aněkolik jich uspělo17. Slokálními strukturami KSČM je propojen iKSM. Řadě dogmatických členů stejně zaměření mládežnicí vyhovují.

Část členů vedení KSČM (především reformistů) se však ke KSM aKSČM stavěla ostražitě aaž odmítavě sohledem na jejich dogmatický profil (resp. profil vedení těchto organizací, protože orientace členské základny je různá)18. Ten stranu mohl diskreditovat vočích případných spojenců aširší veřejnosti. Již vprvní polovině první dekády vznikaly reformněji orientované mládežnické struktury, ato přímo uvnitř strany. Projevilo se to například vKomisi mládeže při ÚV KSČM, kde reformní část mladých komunistů působila pod silným vlivem poslankyně Konečné (itato komise však spolupracuje např. sSMKČ, který ji infiltroval). Mladí mají prostor ina stránkách Haló novin vrubrikách JuniorProjekt.eu aMladá levice. Několik rad mladých členů či klubů mladých působí při krajských amístních organizacích KSČM (Mareš, 2009b).

1.2.3 Dogmatické marxisticko-leninské organizace

KSČM byla aje částí komunistických sil chápána jako subjekt, který příliš ustupuje vlivu reformistů vjejích řadách iantikomunistickým silám mimo ni. Proto vytvářejí vlastní orgány scílem posílit dogmatiky vKSČM nebo se profilovat jako „skuteční komunisté“ mimo tuto stranu. Spektrum těchto organizací lze označit za dogmatický marxisticko-leninský proud. Ten prostupuje částí KSČM, KSM, národoveckých idalších satelitních organizací KSČM aprojevuje se ivmalých vyhraněných subjektech. Často jsou tyto skupiny označovány jako stalinistické, sohledem na jejich kořeny vanti-přestavbových strukturách KSČ zkonce osmdesátých let by však pro ně bylo vhodnější označení „neo-brežněvovské“ (tento termín však není vžitý).

Toto spektrum se do značné míry dotvořilo na přelomu devadesátých let anové dekády, jeho kořeny jsou však staršího data. Již od roku 1990 se vKSČM marxisticko-leninská platforma profilovala. Názory dogmatiků začal hájit list Dialog: Otázky aodpovědi ana něj navázané kluby (do nichž se zapojovali ikomunisté vně KSČM). Vroce 1993 vznikla ve straně platforma Za socialismus! kolem Miroslava Štěpána, který však byl ze strany vtémže roce vyloučen. Založil proto nejprve Lidovou unii národní asociální záchrany (zaregistrována 8. října 1993 jako občanské sdružení) avroce 1995 Stranu československých komunistů (zaregistrována byla 10. března 1995), která– zřejmě nadsazeně – deklarovala počet 20 000 členů (Fiala, Mareš, Pšeja, 2005: 1429–1430).

Štěpánova strana následně vydala řadu razantních prohlášení, ana ministerstvu vnitra pod vedením Jana Rumla se dokonce objevily úvahy ojejím zákazu (Šimíček, 1998: 111). Strana se kvůli nezaplacení volební kauce nezúčastnila voleb vroce 1996 avroce 1998 ani později ve volbách do PS PČR nekandidovala. Vdalších volbách dosahovala jen minimálních zisků (Fiala, Mareš, Pšeja, 2005: 1430). Potenciál SČK spočíval hlavně ve vyčkávání na to, zda se KSČM odhodlá kreformám, protože to by SČK umožnilo získat dogmatickou část jejího členstva avoličstva. Štěpánova strategie se však ukázala jako neúčinná19. Pro podchycení dogmatiků byly pořádány ispolečné konventy komunistů, které byly kritizovány ze strany vedení KSČM (Fiala akol., 1999: 246–247).

Vroce 1999 změnila SČK název na Komunistickou stranu Československa (KSČ), což ministerstvo vnitra zaregistrovalo 16. února 2000. Tvořilo ji kolem 3 000 členů (MVČR, 2002: 30). Vjejím čele zůstal Miroslav Štěpán. Vtéže době však byla strana postižena vnitřními spory aodtržením části aktivistů na severní Moravě ave Slezsku (viz níže). Štěpánova strana pokračovala po celou první dekádu 21. století vzásadě vnezměněné politice kritiky KSČM zdogmatických pozic. Považuje se za nástupkyni původní KSČ aKSČM označuje za novou stranu, která zradila komunistické ideje20. Vliv KSČ izájem21 oni však postupně upadají.

Totéž lze konstatovat ioodštěpenecké dogmatické skupině kolem Ludvíka Zifčáka22 scentrem působnosti na Bruntálsku, Šumpersku ana Přerovsku. Ta se utvořila na počátku druhé poloviny devadesátých let vrámci SČK, jednotliví členové však působili ivKSM. Prostor získala vtýdeníku Nové Bruntálsko. Vytvořili iněkolik menších, personálně propojených skupin (Komunistické hnutí Československa – KHČ23, Komunistickou mládež Československa – KMČ24apod.). Mezi jejich aktivisty hrál důležitou roli David Pěcha, který byl dokonce souzen za revolučně laděné články včasopise KMČ Pochodeň, nakonec však byl osvobozen.

1.2.4 Komunisticko-národovecké organizace

1.2.5 Organizace spolupracující skomunistickými akomunistům blízkými režimy

1.2.6 Trockistické organizace

1.2.7 Maoistické organizace

1.2.8 Levý komunismus

1.2.9 Nacionálně-bolševické organizace

1.2.10 Organizace nevyprofilovaných komunizujících směrů militantní nové levice

1.2.11 Exkurz: Neomarxistické socialistické organizace

1.3 Strategie

1.3.1 Základní rysy adeterminanty strategie

1.3.2 Koalice, aliance aspolečné platformy

1.3.3 Volební, mediální aosvětové strategie

1.3.4 Konfrontační anásilné strategie

1.4 Programový aideologický vývoj

dobré zkušenosti občanů zkonkrétní činnosti členů asympatizantů KSČM;

solidnost aodbornost poslanců, senátorů azastupitelů zvolených za KSČM;

nezadluženost KSČM;

žádné hospodářské ani politické aféry.

KSČM se důsledně poučila zminulosti adůsledně se rozešla snegativními praktikami bývalé KSČ.“ (KSČM, 2002: 16)

NE výpomoci zpeněz daňových poplatníků bankrotujícím bankám akorporacím.

NE darům gigantickým automobilkám adalším, které propouštějí atd.

NE všemu propouštění auzavírání pracovišť; okupace, stávky amasové solidární akce kjejich zastavení.

NE obviňování zahraničních dělníků znezaměstnanosti avšem pokusům připravit je ojejich pracovní místa.

NE novým válkám, například proti Íránu. Za stažení všech vojsk USA astátů EU zAfghánistánu aIráku.

NE blokádě Gazy aizraelským záborům půdy aapartheidní zdi na Západním břehu Jordánu.

NE privatizaci naší veřejné dopravy, zdravotnictví aškolství.

Ale také musíme říci bojovné ANO!

ANO celoevropskému koordinovanému odporu vůči pokusům nadnárodních korporací snižovat stavy avýrobu či ji přesouvat.

ANO znárodnění korporací propouštějících zaměstnance, ato bez náhrady apod dělnickou kontrolou.

ANO snižování pracovní doby, ale bez ztráty na mzdě.

ANO státním aevropským programům sociálně prospěšných veřejných prací pod kontrolou odborů asociálních hnutí.

ANO obraně pracovních míst asociálních ademokratických práv přistěhovalých dělníků akomunit.

ANO sebeorganizaci nezaměstnaných, svazbami na odbory ajejich podporou.

ANO kalendáři mezinárodních mobilizací Světového aEvropského sociálního fóra.“ (L5I, 2009)

1.5 Společensko-politický kontext působení

1.5.1 Základní determinanty působení komunismu

1.5.2 Vztah veřejnosti ke komunismu

Tab. 1 Vztah veřejnosti ke KSČM vroce 2006

Zdroj: Vacek 2008: 11.

1.5.3 Spojenci komunistů vpolitickém spektru

1.5.4 Odpůrci

1.5.5 Represe

1.5.6 Mezinárodní kontext

1.6 Zhodnocení

Seznam zkratek

Materiály

Literatura