Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Publikace vychází s podporou grantu č. P407/11/0388 GA ČR.

doc. PhDr. Božena Buchtová, CSc.,
prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc.,
doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc.

Nezaměstnanost

2., přepracované a aktualizované vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5192. publikaci

Autorský kolektiv:
doc. PhDr. Božena Buchtová, CSc., Ekonomicko-správní fakulta Masarykovy univerzity v Brně
prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc., Ekonomicko-správní fakulta Masarykovy univerzity v Brně
doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc., Nemocnice Boskovice

Recenzovali:
doc. PhDr. Milica Schraggeová, PhD., Filozofická fakulta Univerzity Komenského v Bratislavě
prof. PhDr. Karel Paulík, CSc., Filozofická fakulta Ostravské univerzity

Odpovědná redaktorka PhDr. Pavla Landová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Autor portrétů Lubomír Vaněk
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 192
Vydání 1., 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover illustration © Eliška Kubínová

ISBN 978-80-247-4282-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8584-4 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8585-1 (ve formátu EPUB)

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc. (1938) je profesorem filozofie na Masarykově univerzitě v Brně. Zabývá se ontologií, epistemologií a filozofií techniky. Zaměřuje se na filozofickou reflexi civilizační krize. Vytvořil originální koncept evoluční ontologie, který vyšel v angličtině (Evolutionary Ontology. Amsterdam – New York: Rodopi 2008), je autorem mnoha knih s ontologickou a ekologickou tematikou, které jsou překládány do jiných jazyků. V roce 1995 vydal knihu Ohrožená kultura, za kterou obdržel Cenu ministra životního prostředí České republiky a jež vyšla roku 2011 již ve třetím českém vydání. Ruský překlad Ohrožené kultury vyšel v roce 2012 v Sibiřské akademii věd v Novosibirsku, kde byl oceněn cenou Knihy roku. Nejširší podobu evoluční ontologie (včetně evoluční gnozeologie a filozofie techniky) obsahuje kniha Filosofie – obrat k Zemi (Praha: Academia 2008). Pro světovou encyklopedii Encyclopedia of Anthropology (2006) zpracoval hesla Culture, Nature, Technology, Environmental Philosophy. Ve vydavatelství Doplněk vydal knihy Filosofie psaná kurzívou (2003), Potřebujeme filosofii přežití? (2008 a 2011) a spolu s I. Klímou a V. Cílkem Tři hlasy (2010). V roce 2012 vydal se spolupracovníky knihu Etika, ekonomika, příroda (Praha: Grada Publishing). Často publikuje v odborných časopisech, spolupracuje se sdělovacími prostředky.

Doc. PhDr. Božena Buchtová, CSc. (1947) je docentkou psychologie na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Habilitovala se prací K psychické dimenzi nezaměstnanosti. Problémem kultivující role práce pro člověka se výzkumně zabývá od roku 1980, nejprve v řadě gerontologických studií (odchod člověka z aktivní pracovní činnosti do důchodu), pak v souvislosti s transformací české ekonomiky po listopadu 1989. Organizovala tři konference s mezinárodní účastí k tématu nezaměstnanosti – Psychologické a medicínské aspekty nezaměstnanosti (2000), Psychologie a nezaměstnanost. Zkušenosti a praxe (2004), Nezaměstnanost – technologické a sociální proměny práce (2007). Je spoluautorkou a editorkou knihy Nezaměstnanost. Psychologický, ekonomický a sociální problém (Praha: Grada Publishing 2002). Publikovala řadu studií o psychických důsledcích dlouhodobé ztráty práce, spolupracuje na mezinárodních výzkumných projektech. Byla hlavním řešitelem projektu Grantové agentury České republiky č. 407/11/0388 – „Nezaměstnanost a její důsledky pro rodinu a zdraví“.

Doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc. (1936) je vysokoškolský učitel, lékař-psychiatr, psychoterapeut a soudní znalec. Po odchodu do důchodu pracoval ještě sedm let jako primář v nemocnici ve Svitavách, částečně jako psychiatr v nemocnici v Litomyšli a v nemocnici v Boskovicích, kde působí dodnes. Kniha Z. Boleloucký a J. Plevová: Hraniční stavy v psychiatrii (Praha, Grada Publishing 1993) získala Kuffnerovu cenu České psychiatrické společnosti (1994). Jeho psychofarmakologické zájmy odráží publikace J. Plevová a Z. Boleloucký: Psychofarmakoterapie vyššího věku (Praha, Grada Publishing 2000). Kapitolami přispěl do dalších knih nakladatelství Grada Publishing, J. Baštecký a kol.: Psychosomatická medicína (1993), Z. Adam a J. Vorlíček: Obecná onkologie a podpůrná léčba (2003), J. Vorlíček a Z. Adam: Paliativní medicína (1. vyd. 1998, Cena nakladatelství Grada Publishing; 2. vyd. 2005), Z. Adam, P. Ševčík a J. Vorlíček: Kostní nádorová choroba (2005), J. Dolina: Civilizace a nemoci (Praha, Futura 2009). Je čestným členem Společnosti psychosomatických integrací ČLS JEP, členem redakční rady časopisu Activitas Nervosa Superior Rediviva (SAV Bratislava), držitelem pamětní medaile LFMU v Brně (2006), Heverochovy medaile Psychiatrické společnosti ČLS JEP (2011) aj. Problematikou zdraví nezaměstnaných se zabývá od počátku osmdesátých let.

Úvod

Nezaměstnanost v novém kontextu

Práce je něco tak samozřejmého, že zůstává na okraji pozornosti naší moderní vědecké literatury. Proto lze jenom uvítat, že se našla trojice autorů, která se tématu práce dlouhodobě věnuje. Soudím, že se jedná jenom o začátek cesty. Téma práce a nezaměstnanosti je důležité také proto, že v moderní době ztrácí práce za mzdu, typická pro klasický kapitalismus, svůj socializační význam. Věnujeme jí stále menší část času. Je vykonávána ve stále menších, jen nepřímo kooperujících skupinách. Přitom podvědomě cítíme, že je rozdíl mezi prací a zábavou, ale nejsme si jisti tím, co vlastně práce je. Stojíme před potřebou její redefinice.

Musíme si položit otázku, zda je vůbec správné definovat práci pouze ve smyslu trhu. Jak bychom pak nazývali činnost našich předků v raném středověku, kteří byli agrárními samozásobiteli bez jakéhokoli kontaktu s trhem. Pracoval vůbec Robinson Crusoe? Nepochybně tvořil a živil se, to je vše. Stejně tak si musíme položit otázku, zda můžeme považovat za práci činnost vykonávanou v rodině. Udělat palačinku v kuchyni hotelu je práce. Udělat palačinku svým dětem prací není, nebo přece jenom je? Máme považovat za rozhodující charakteristiku práce její odcizenost? Nebo máme považovat za práci činnost vykonávanou v nevládních neziskových organizacích? Je prací aktivní angažování se v politických stranách?

V současné době jsme v další etapě radikálního nahrazování živé práce prací mrtvou. Způsobuje to automatizace a rozvoj informačních technologií. Mrtvá práce tak nakonec proniká i do oblasti intelektuální. Budeme stále více konfrontováni s umělou inteligencí. Ta vtrhne i do hájemství intelektuální práce. Co to znamená pro znalostní ekonomiku, která podle některých představ bude využívat vysoce kvalifikovaných lidí a bude základní formou tvorby bohatství v budoucnosti? Vzniká však otázka, zda je to správná představa, zda se tu nepřehlíží příroda a lidská biologická přirozenost.

Myslím si, že budoucí pracovní trh bude sice trhem lidského kapitálu (jakkoli nemám toto sousloví rád, neboť v jeho sémantickém jádru je obsažen princip dehumanizace), ale znalostní ekonomika nebude ekonomikou v současném slova smyslu. Nebude hospodářstvím, kde symboly budou manipulovány kvalifikovanými lidmi.

Jednou z charakteristik ekonomiky budoucnosti bude jistě schopnost manipulovat s informacemi, ale je otázkou, kdo bude s těmito informacemi manipulovat. Zda to budou přímo lidé, nebo složité expertní systémy založené na umělé inteligenci. Tato zdánlivě teoretická otázka byla takřka vyřešena šachovým utkáním mezi Garrym Kasparovem a počítačem deep blue. Byl to počítač, který zvítězil nad nepochybně geniálně nadaným člověkem.

Závěr je poměrně zřejmý. Moderní trh práce bude charakterizován odbouráváním potřeby rutinní intelektuální práce. Přibližně tak, jak se to nyní děje s prací fyzickou. Je to zřejmé všude. V bankovnictví, kde každý bankomat je toho němým svědkem, na letišti, v moderním metru bez řidiče. Se stále větší vehemencí vstupuje tento trend do informatiky prostřednictvím automaticky se programujících systémů, do projektování, do medicíny v podobně expertních diagnostických systémů. Intelektuální rutina, podobně jako kdysi fyzická námaha, je stále více ohroženým druhem práce a její prostor se bude zužovat. Stručně řečeno, na pracovní trh, a nejen na něj, nýbrž i do lidského života, vstoupí umělá inteligence. Stojíme stále ještě na samém počátku tohoto procesu, ale již je to zřejmé.

Jaké budou sociální a politické důsledky těchto procesů, to je v mlhách. Co to může znamenat pro přírodu a lidstvo, pro lidskou práci? Zdá se, že budoucnost bude patřit několika skupinám lidí. Kvalifikovaným řemeslníkům, lidem, kteří takzvaně myslí rukama a jejichž kvalita spočívá v originální rovnováze dvou kvalifikovaných rutin: intelektuální a fyzické. Dále lidem schopným vysoké míry intelektuální tvořivosti a lidem dobře vybaveným schopností vyšších mravních citů. Prostě všem těm, jejichž dovednosti lze jen těžko algoritmizovat.

Vraťme se znovu k otázce – co je naší lidskou charakteristikou? Je to nepochybně aktivita, potřeba přiměřené pracovní seberealizace. Ale lidí na planetě přibývá a dnešní technický pokrok lidskou práci stále více nahrazuje. Vzniká tak dříve neznámý problém, co budou dělat lidé, kteří odcházejí z pracovního procesu, ale jejichž somatické intelektuální potence jsou v každé populaci distribuovány v souladu s lidskou přirozeností. Budou moci všichni vyhovět komplexním nárokům tvůrčí duševní práce? Terciární sféra, jak v první kapitole píše J. Šmajs, se tak „uzavírá pro část populace, která pro ni nemá příslušné osobnostní – geneticky, výchovně a vzdělanostně podmíněné – předpoklady“.

Zánik intelektuální rutiny prostřednictvím umělé inteligence může tuto situaci jen dále vyostřit. Lidé v podstatě nebudou potřeba jako producenti věcí a služeb, ale zůstanou jejich konzumenty. Pominu-li otázku, že další ekonomický růst zaměřený na osobní spotřebu nutně zpustoší planetu, pak nezaměstnanost, nespokojenost a narušení zdraví velké části populace se stanou hlavními problémy budoucnosti. To je důsledek nastupující deekonomizace práce. Nyní stojíme na předělu. Doufám, že nalezneme humanistickou odpověď.

Vladimír Špidla

Předmluva

Od doby prvního vydání knihy Nezaměstnanost. Psychologický, ekonomický a sociální problém uplynulo deset let. Česká ekonomika procházela sice v minulém desetiletí obdobím růstu a relativní stability, ale spolu s jinými technicky vyspělými zeměmi je po roce 2008 vystavena účinkům světové ekonomické krize. Také nezaměstnanost, kterou ještě v první polovině dvacátého století vyvolávaly přechodné krize z nadvýroby, se v jednadvacátém století stává jevem trvalým, důsledkem nesprávně zaměřené vědy a technického pokroku.

V knize rozvíjíme předpoklad, že lidská produktivní práce je biologicky zakotvená, že je funkční náhradou fyzické námahy našich předků při obstarávání potravy a udržování života. Dnes už sice práce není jen produktivní prací zemědělskou, řemeslnou a průmyslovou. Stále více jde o zvláštní neproduktivní práci kulturně správní a podpůrnou, kterou si vynucuje rostoucí složitost kultury. Převaha administrativně obslužné práce udržuje v chodu globalizovanou společnost, podporuje expanzi kulturního systému, který vyžaduje mnohem více úzce specializovaných lidí, ochotných prodávat své síly modernímu leviatanu – spotřební predátorské kultuře. Také proto je dnes kulturní systém ohrožen dvěma základními způsoby: 1. Nahrazování produktivní práce technikou stále rychleji rozbíjí jedinečné přírodní bytí a vyhrocuje konflikt kultury s přírodou. 2. Omezená nabídka produktivní i kulturně obslužné práce jednu část populace zbavuje seberealizace a hromadí v ní potenciál společenské křivdy a destruktivity a druhou část populace vystavuje tlaku nepřirozené psychické zátěže. Obě tyto části jsou však obětí téže protipřírodní ekonomické prosperity.

Vzniká situace, kdy průměrně disponovaná a vzdělaná pracovní síla již nenajde uplatnění ani v klasickém zemědělství a řemesle, ani v továrnách. Tato odvětví dnes zaměstnávají jen menší část práce schopné populace. Ale také v terciární oblasti se zužují možnosti uplatnění méně socializovaných, tj. méně „komerčně nadaných“ lidí na trhu práce. Požadavek trvalé expanze kulturního systému klade nárok, který předem vylučuje každého, kdo z hodnotových a morálních důvodů nehodlá prodat svou duši ďáblu – nechce se podílet na prohlubování konzumního charakteru dnešní protipřírodní kultury. Pro predátorskou kulturu, jejíž populace trvale roste, vzniká zcela nová forma jejího ohrožení: vedle zániku potřeby tradiční lidské produktivní práce současně vzniká obecně nesplnitelný nárok na kvalitu neproduktivní duševně pracující síly.

Ani záměrně kulturně formované lidské bytostné síly, jejichž biologický základ příroda neomylně distribuuje podle Gaussovy křivky, nemohou vyhovět komplexním emocionálním a intelektuálním nárokům bezprostředně neproduktivní duševní práce. Terciární sféra se tak uzavírá pro část populace, která pro ni nemá příslušné osobnostní – geneticky, výchovně a vzdělanostně podmíněné – předpoklady. Na jedné straně se sice formálně zvyšují nároky na vzdělání a požadují se různé formy školení a přeškolování, na druhé straně ale je téměř jisté, že komplexní psychické predispozice lidí pro život v protipřírodní kultuře klesají. Pro značnou část populace to vytváří bariéru, nejistotu, trvalé napětí a stres.

Dnes, kdy se poptávka po lidské práci dramaticky snižuje či v jistých segmentech ekonomiky tradiční živá práce mizí, se zpožděním rozpoznáváme, čím vším byla tradiční práce v životě člověka a lidské společnosti. Zjišťujeme, že práce není pouze kategorií ekonomickou, ale také obecně kulturní, antropologickou, psychologickou a medicínskou. Pod tlakem zhoršování duševního zdraví nezaměstnaných a sociálně vyloučených lidí hájíme názor, že práce by měla náležet do souboru základních lidských práv a svobod. Právo na přiměřenou práci, nezávisle na přehlíživém postoji ekonomů, je předpokladem lidské svobody. I když ekonomická věda pojímá práci jen jako součást ostatních výrobních nákladů, tvrdíme, že práce je spjata s biologickou konstrukcí člověka, že přímo souvisí se zdravím, štěstím a sebeúctou lidí. Zánik potřeby plnohodnotné práce je proto jedním z faktorů, které ponižují člověka a poškozují společnost. Vysoká míra nezaměstnanosti nepříznivě ovlivňuje společenské klima, zhoršuje hospodářskou situaci států, spokojenost a zdraví lidí. Ztráta práce však především ponižuje člověka, který umí a chce pracovat, narušuje jeho psychickou pohodu, poškozuje život jeho rodiny.

Naše i zahraniční poznatky potvrzují, že ztráta práce znamená pro jedince nejen pokles životní úrovně (hraničící s chudobou), ale také řadu dalších negativních osobnostních změn. Psychologické výzkumy dlouhodobě nezaměstnaných lidí zjišťují jejich hlubokou deprivaci (strádání) ze ztráty práce, pokles sebevědomí a sebeúcty, pocity neužitečnosti a beznaděje. Potvrzují pokles sociálního statusu nezaměstnaného, který je často doprovázen jeho ponižující stigmatizací. Nezaměstnanost působí ovšem selektivně a postihuje především tzv. rizikové skupiny lidí. Přispívá tím ke vzniku současné třídy deklasovaných, tj. lidí se zkušeností dlouhodobé nezaměstnanosti, bez kvalifikace a pracovních dovedností, kteří žijí mimo pracovní trh a jsou trvale závislí na systému podpor.

Zjišťujeme, že ztráta práce vyvolává patologické symptomy na dvou úrovních: v rovině jedince se jedná o dezintegraci osobnosti, o výrazně dysfunkční chování, zdravotně psychické i tělesné potíže, problémy v rodině; v rovině společnosti jde o zvýšenou konzumaci alkoholu, nikotinu a drog (zejména u mladých lidí), vyšší nemocnost a spotřebu léků, vyšší výskyt sebevražedných pokusů, zvýšenou kriminalitu a násilí, rasové a meziskupinové konflikty.

Ke spolupráci na komplexním problému nezaměstnanosti se sešli odborníci, kteří fenomén práce a její ztráty přibližují v jeho filozofickém, psychologickém a medicínském kontextu. Hlavní pozornost je však věnována psychologickým a zdravotním důsledkům dlouhodobé ztráty práce.

Analýza problému nezaměstnanosti je rozšířena o ukázky textů z klasických studií a literatury z období velké hospodářské krize třicátých let dvacátého století.

Publikace je určena studentům společenskovědních oborů, pracovníkům ve státní správě, vedoucím pracovníkům na všech stupních řízení, ale i všem občanům České republiky, kteří jsou zneklidněni nejasnou perspektivou člověka a kultury na Zemi a kteří se potřebují orientovat v nynější spotřební společnosti i na trhu práce.

V Brně 22. 10. 2012

Božena Buchtová, Josef Šmajs

1. Lidská práce– málo známý fenomén kultury

Josef Šmajs

Ještě nedávno se včásti světa při slavnostních příležitostech hrála azpívala Píseň práce. Mnozí pamatujeme rozjásané prvomájové průvody vulicích našich měst. Nerudův fejeton První máj 1890 byl samozřejmou součástí školní výuky. Adnes– mlčení, podivné vyčkávání. Pro pochopení nejasné role práce vkultuře se pokusíme objasnit pět úzce souvisejících problémů: 1. podstatu práce; 2. souvislost práce, lidské přirozenosti apřírody; 3. proměny technologického obsahu práce; 4. souvislost práce skulturou; 5.možnost návratu živé lidské práce do biofilní kultury.

Budeme vycházet zpředpokladu, že lidská produktivní práce je biologicky zakotvená, že je funkční náhradou fyzické námahy našich předků při obstarávání potravy audržování života ve volné přírodě. Proto ji považujeme za skryté pouto člověka spřírodou. Dnes sice práce nezajišťuje jen fungování hospodářských procesů, tj. nejde již primárně ozemědělskou, řemeslnou aprůmyslovou práci produktivní. Stále více jde ozvláštní neproduktivní práci kulturně podpůrnou asprávní, kterou si vynucuje umělá povaha kulturního systému. Avtakové práci se již nejedná okultivující interakci člověka svnějšími přírodními silami. Dnešní administrativně obslužná práce ztratila někdejší kreativitu lidských technických dovedností. Udržuje vchodu globalizovanou společnost, podporuje expanzi protipřírodního kulturního systému, který, jak se pokusíme ukázat, vyžaduje stále více úzce specializovaných lidí, ochotných prodávat své síly modernímu leviatanu– kapitalistické predátorské kultuře. Také proto je dnes kulturní systém ohrožen dvěma základními způsoby: 1. Nahrazování produktivní práce technikou stále rychleji rozbíjí jedinečné přírodní bytí avyhrocuje konflikt kultury spřírodou. 2. Omezená nabídka produktivní ikulturně obslužné práce jednu část populace zbavuje seberealizace ahromadí vní potenciál společenské křivdy adestruktivity adruhou část populace vystavuje tlaku nepřirozené psychické zátěže. Obě tyto části jsou však obětí téže protipřírodní ekonomické prosperity.

1.1 Podstata práce

Práci pojímáme jako způsob, jímž biologický druh člověk– prvek přírodního systému, ale ijediný tvůrce kultury– vnucuje svou vůli (individuální či kolektivní) části okolní přírody, tj. původně plně přírodním strukturám aprocesům.1 Vlastní pracovní proces, řečeno jen přibližně, probíhá tak, že člověk ovládne nejprve sám sebe, tj. své vlastní bytostné síly. Ovládne přírodní síly uvnitř svého organismu, ato nejen síly mentální, nýbrž isíly fyzické, ateprve sjejich pomocí přinutí okolní fyzické struktury aaktivity účelově působit či přijmout požadovanou formu, kulturní záměr, novou in-formaci.

Podle současných vysokoškolských učebnic ekonomie jsou základními výrobní faktory půda, práce akapitál. Ikdyž pomineme, že jde opojmově zastaralý způsob postižení přírodních akulturních činitelů výroby, nemůžeme přehlédnout, že současná ekonomická věda primární přírodní faktory podceňuje (staromilsky připomíná jen „práci“ půdy apráci člověka) aže naopak nepřiměřeně velkou váhu přikládá sekundárnímu kulturnímu faktoru– nepřírodně pojatému kapitálu.2

Teprve dnes, kdy se poptávka po lidské práci dramaticky snižuje či vjistých segmentech ekonomiky tradiční živá práce mizí, se zpožděním rozpoznáváme, čím vším byla tradiční práce vživotě člověka alidské společnosti. Zjišťujeme, že práce není pouze kategorií ekonomickou, ale také obecně kulturní, ekologickou, antropologickou amedicínskou. Pod tlakem zhoršování duševního zdraví nezaměstnaných asociálně vyloučených lidí musíme uznat, že se práce stala kulturní reprodukční potřebou našeho druhu, aže proto právem náleží do souboru základních lidských práv asvobod.3 Právo na přiměřenou práci, nezávisle na spekulacích ekonomů, je totiž předpokladem lidské svobody.4 Navzdory tomu, že ekonomická věda pojímá práci jen jako součást ostatních výrobních nákladů (jako objektivní výrobní faktor), tvrdíme, že práce je spjata sdynamickou biologickou konstrukcí člověka, že přímo souvisí se zdravím, štěstím asebeúctou lidí. Zánik potřeby plnohodnotné práce je proto jedním zfaktorů, které ponižují člověka apoškozují společnost. Úbytek nabídky produktivní práce vkombinaci srůstem práce schopné populace vytváří potenciálně výbušnou situaci, která poprvé ohrožuje kulturu jako celek.5

Po celá staletí pohlíželi lidé na práci jako na samozřejmou podmínku života, jako na způsob získávání obživy anáplň všedních dnů. Práci vysoce hodnotil už mýtus, oceňovala ji stará náboženství iprvní filozofové. Vburžoazním společenském systému, vněmž po krátkém manufakturním období vznikají vEvropě podmínky pro tovární velkovýrobu, se lidská schopnost pracovat poprvé stává specifickým obchodním artiklem, zbožím. Sociální nerovnost prodávajícího akupujícího, vysokou antropologickou akulturní hodnotu práce zakryje ovšem fakt, že se práce se na trhu nabízí aprodává jako každé jiné zboží.

Ikdyž cena lidské práce, tj. mzda dělníků, na počátku buržoazní epochy kolísala vzávislosti na nabídce pracovních příležitostí apoptávce lidí po práci, vchudé netechnické společnosti byl objem potřeby práce vzemědělství avprůmyslu přibližně úměrný růstu populace. Ještě do poloviny 20. století vEvropě existovala jen přechodná nezaměstnanost, kterou vyvolávaly občasné politické ahospodářské krize. Vzemědělství avprůmyslu až do nedávné doby pracovala téměř veškerá práce schopná populace. Teprve nezaměstnanost na přelomu 20. a21. století je systémová, vynucená predátorským charakterem kultury.6 Ekonomický princip zisku, který je konkretizací tohoto paradigmatu, nutí podnikatele kúsporám výrobních nákladů iza cenu snižování počtu zaměstnanců. Ato ukazuje, že nynější typ kultury, který namísto zdraví aštěstí lidí preferuje jen výnos podnikání avědeckotechnický pokrok, neodpovídá ani Zemi, ani lidským biologickým potřebám. Zdá se, že bez změny predátorského paradigmatu nynější hospodářství trvalou práci společenské většině nepřinese.7

Pro klasickou ekonomickou vědu byla práce zdrojem národního bohatství. Na počátku buržoazní epochy, tj. vobdobí obratu filozofie kčlověku, se národohospodáři snažili pochopit obecně pociťovanou důležitost fenoménu lidské práce. Vedle již dříve uznané produktivní schopnosti půdy alidské biotické práce zemědělské, na kterých bylo založeno vesnické naturální hospodářství, se vteoretické reflexi (pomineme-li merkantilismus afyziokraty) počala uznávat také produktivní síla lidské individuální práce abiotické, nejprve řemeslné. Tímto posunem důrazu se ovšem podíl přírody na tvorbě kulturních statků, který vždy komplikoval ekonomické vyjádření zisku, na první pohled vyloučil. Nikoli příroda, ale pouze lidská práce, za kterou se podle většiny ekonomů dělníkům řádně platilo, byla nakonec uznána za obecnou podmínku fungování národního hospodářství, za zdroj bohatství národů.8

Teprve vytvořením společnosti hojnosti (Galbraith), která problém vykořisťování dělníků otupila tím, že vysoká konečná spotřeba se poprvé rozšířila na celou technicky vyspělou společnost, se ive vztahu kpráci cosi mění. Ekonomika počne okázale pohrdat přírodou iprací, neboť rozpozná, že ji ve finančním vyjádření pohání osobní spotřeba lidí. Ta se stává právě takovou podmínkou růstu výroby, jakou předtím byla všeobecná chudoba.9 Anárůst spotřeby je důkazem, že ekonomika vpredátorském duchovním paradigmatu dokáže vykořisťovat nejen člověka, ale také planetu Zemi. Svými prostorovými, energetickými alátkovými nároky vyvolává však protipřírodní ekonomika takovou devastaci svého přírodního hostitelského prostředí, že tuto fázi její expanze musíme chápat jako šestou geologickou etapu hromadného vymírání biologických druhů.10 Filozofická ontologie se proto musí ptát, jaký typ kultury ajaká práce mohou zajistit důstojnou lidskou existenci, aniž by zanikly podmínky obyvatelnosti Země.

Strmý růst produktivity práce při současném poklesu pracovních příležitostí obnažil tedy neudržitelnost předpokladu, že pouze lidská práce je zdrojem hmotného bohatství. Jako by proti většinovým ekonomickým názorům ústy kritiků promluvila sama příroda. Vždyť už na počátku novověkých ekonomických úvah stála geniální myšlenka anglického ekonoma Williama Pettyho, že „práce je otcem apříroda matkou všeho bohatství“. Tuto dnes už téměř zapomenutou tezi vyslovil autor,11 který také patrně jako první odhalil, že cenu výrobku určuje množství člověkem vynaložené práce. Idea, že cena zboží je závislá na množství vněm obsažené práce, se dnes jeví jako částečně poplatná počátku buržoazní epochy, vníž se ještě hojně vyrábělo zobnovitelných přírodních látek avníž podíl živé lidské práce na výrobku převažoval. Teze ostrukturní jednotě práce apřírody, později rozvíjená zejména francouzskými fyziokraty, je ovšem výrazně nadčasová. Ukazuje, že kulturní hmotné bohatství vytváří účelově orientovaná aktivita přírody, ato přírody uvnitř nebo vně člověka. Sděluje nám, ikdyž to neradi slyšíme, že naše pomíjivé bohatství stále více pochází zolupování omezeného zdroje: planetárního přírodního systému.12

Připomeňme si, že vlivem rozšíření karteziánského aosvícenského myšlení došlo vEvropě nejen kobecnému nezájmu opřírodu (obezduchou hmotu, předměty, síly ajejich účinky), ale ike ztrátě schopnosti správně chápat její aktivitu, kreativitu aproduktivní schopnost. Klasičtí ekonomové (Smith, Ricardo), ale ifilozofové, např. G. W. F. Hegel či španělský myslitel José Ortega y Gasset, měli sice smysl pro význam lidské produktivní práce, ale nikoli smysl pro analogické pochopení aktivity atvořivosti přírody.13 Snad iproto stojí dosud příroda vekonomických vědách, až na výjimky, mimo teoretickou pozornost hlavních autorů.14 Hospodářská činnost se sice od počátku rozvíjí uvnitř ana úkor přírody (víme, že ekonomika je současně subsystémem kultury), ale heslo „příroda“ marně hledáme ve věcném rejstříku reprezentativních vysokoškolských učebnic.15

Práci vnovověkém ekonomickém ifilozofickém pojetí, pomineme-li Marxův problém odcizení, vykořisťování atechnologického útlaku dělníků, nejprve provázejí jen pozitivní ekonomické atributy. Je to pochopitelné. Vrelativně chudých společnostech se produktivita (účinnost) práce stává měřítkem úspěšnosti farmářů, řemeslníků, firem, národních ekonomik icelých společenských soustav. Proto teprve vsouvislosti stechnickým pokrokem, který užitím energie fosilních paliv zvýšil produktivitu práce odesítky astovky procent akterý prohloubil příznaky ekologického ohrožení, střídá glorifikaci práce zdvořilé mlčení.

Ekonomické vědy, jejichž předmětem vždy byly pouze hospodářské procesy, nikdy vážně nezkoumaly, co práce je, jak práce souvisí spřírodou, slidským organismem, zdravím aštěstím, stechnickým pokrokem, sperspektivou společnosti. Patrně by musely přiznat, že potrvá-li fascinace ekonomické sféry fiskálními hledisky, vědeckým atechnickým pokrokem, bude na jedné straně množství produktivní práce trvale klesat, tj. dále poroste nezaměstnanost anespokojenost lidí, ana druhé straně se bude prohlubovat nevratné pustošení Země.

1.2 Souvislost práce,lidsképřirozenosti apřírody

Vzdálený biologický předchůdce člověka aprimátů žil sice již výrazně společensky, ale potravu iodpočinek si zajišťoval podobně jako dnešní primáti. Nocoval ve větvích stromů, anemusel proto důmyslně chránit svá mláďata proti šelmám, jak je později primitivními příbytky aohradami chránili vzpřímení hominidé vtropické africké savaně.16 Díky zvláštním okolnostem, které dobře neznáme, se však současný cromagnonský člověk (ačástečně už homo erectus) postupně prosazoval jako kulturně tvořivý živočišný druh. Jako jediný druh se totiž počal přirozenému prostředí přizpůsobovat tím, že se mu biologicky jako by „nepřizpůsoboval“, že mezi sebe apřírodu vsouval kulturní systém– druhovou aktivitou vytvářené umělé prostředí. Vyjádříme-li to poněkud jinak, vdůsledku biologické predispozice kofenzivní adaptivní strategii se našemu druhu daří vytvářet nebiologicky organizovaný útvar– nadosobní vnější tělo– kulturu. Atímto umělým tělem, mnohem efektivněji než vlastním biologickým tělem, se dokáže adaptovat na nejrozmanitější ekosystémy různých zeměpisných šířek planety.

Vdůsledku své biologické predispozice kofenzivní adaptivní strategii byl tedy člověk jediným živočišným druhem, jemuž se podařilo zapálit ještě jednu evoluci,přírodou sice umožněnou, ale odlišně tvořivou, aoněkolik řádů rychlejší evoluci sociokulturní. Aprávě touto druhou evolucí, která přírodu rekonstruuje pro jeden druh, tj. podle jím určených pravidel, započala nejen pozoruhodná éra člověka, ale bohužel ikritické období vdějinách Země. Přestože žádný druh, který existenčně závisí na biosféře, nemůže vzít svůj osud do vlastních rukou, člověk to učinil. Kulturou lehkomyslně rozbíjí jen jednou evolučně vytvořené struktury anahrazuje je umělým bytím. Toto bytí, které štěpí původně jednotnou Zemi, akteré se proto po lidském druhovém zániku nezachová, však stále obtížněji reprodukuje.

Lidské artefakty se totiž „pečou ztéže mouky“, zjaké se kdysi pekly struktury přirozené.17 Aprotože tato pomyslná mouka (prvky periodické soustavy, které vznikaly vnitru hvězd první generace) byla již přirozenou evolucí vestavěna do neživých aživých struktur zemského povrchu, rozšiřování kulturního bytí způsobuje destrukci aúbytek bytí přírodního; vyvolává poškozování živé ineživé přírody.18

Vpozadí výjimečné onticky tvořivé schopnosti člověka jako druhu stojí patrně velké ekosystémové změny na konci třetihor: ústup pralesních ekosystémů avznik otevřené savany vtehdejší relativně uzavřené oblasti rovníkové východní Afriky. Geneticky reprodukované kulturní preadaptace našich biologických předků, knimž patří intenzivní sociální způsob života, vzpřímená chůze, barevné stereoskopické vidění aschopnost přesné koordinace pohybů rukou vysoce výkonným mozkem, byly patrně evoluční odpovědí na tyto změny. Následné zvětšení mozku bylo sice také důležitou evoluční inovací, ale, zdá se, nemohlo být prvotním impulzem velké strukturní přestavby lidského organismu.19

1.2.1 Práce alidská přirozenost

Lidskou přirozeností rozumíme souhrn relativně stálých znaků našeho biologického druhu, tj. přibližně všechno to, co obsahuje apředurčuje lidský genom. Také ostatní živé systémy mají analogickou přirozenost, zapsanou vgenomu příslušného druhu. Zvířata jsou svým genomem „konstruována“ vsouladu sokolní přírodní realitou, sníž jsou sourodá isvými vrozenými životními nároky aaktivitami: způsobem obstarávání potravy, pohybem, odpočinkem ichováním vůči vlastnímu druhu, predátorům, parazitům, krajině, podnebí atp. Prostřednictvím sítě abiotických abiotických vazeb jsou proto dokonale konstruologicky vřazena do struktury Země, do složitě funkčně uspořádaného systému biosféry, kde existují vztahy spolupráce iboje, závislosti idominance, parazitismu ikoexistence, koevoluce ikompetice.

Závislost našich přímých předků (hominidů) na přírodě byla od počátku komplikovanější. Již jsme uvedli, že velká somatická přestavba jejich organismu, kterou patrně vyvolal ústup pralesních ekosystémů voblasti rovníkové východní Afriky, si vynutila inový typ jejich adaptivní strategie.20 Namísto přizpůsobování se pomalými adaptivními změnami, jejichž rozsah je geneticky omezený, byli naši předkové před přibližně dvěma miliony let vybaveni schopností adaptovat se rafinovanějším způsobem: genomem podmíněnými proměnami svého chování, úpravami okolního prostředí za pomoci myšlení anástrojů, přesnější aefektivnější komunikací aspoluprací.

Životní prostředky, které prvním lidem nebyla sto poskytnout přirozená produktivita místních ekosystémů, si už jednoduché kultury opatřovaly vlastní produktivní činností: nejprve lépe organizovaným lovem apozději, vsouvislosti sústupem poslední doby ledové (kdy se travní porosty šířily za mizejícími ledovci), pastevectvím azemědělstvím.21 Vdlouhém období lovectví asběračství, jistě spojeném snamáhavým sledováním pohybu lovených či chráněných zvířat (jak se to dochovalo useverských Laponců), výroba, úprava apoužívání pomůcek pro kočovný život patrně netvořily tak výraznou část aktivity lidí.

Ikdyž má nezbytnost fyzické námahy (práce) učlověka patrně biologický základ, teprve vzemědělství vzniká avrůzných morálních anáboženských regulativech se fixuje potřeba či dokonce povinnost člověka pracovat. Vznik zemědělství proto způsob života kvalitativně změnil. Námaha, napětí avzrušení, které vyvolával lov, nahradilo bezpečnější pastevectví aprimitivní obdělávání půdy. Práce se stala náplní většiny všedních dnů. Počala strukturovat den, týden irok. Ajiž někde zde patrně vzniká nejen první společenská dělba práce (např. mezi zemědělstvím adomáckým řemeslem), nýbrž isilná pozitivní vazba člověka na práci, nová kulturní potřeba, doprovázená hormonální závislostí astavy biologické libosti. Libost jako zvláštní psychická odměna za pracovní námahu může částečně kompenzovat vynaložené úsilí, může vyvolávat pocit sladké únavy po těžké či zajímavé práci. Proto také odčerpávání nadbytečné životní energie víceméně trvalou prací mužské části populace mohlo předcházet možným sporům uvnitř společenství, mohlo přispívat kintegraci tehdejších nepříliš početných neolitických vesnic.

Zvýše uvedených souvislostí současně vyplývá, že přirozená, spontánně konstitutivní aktivita přírody byla sice sto vytvořit jedinečný biologický organismus dnešního člověka (včetně struktury jeho psychiky apocitu potřeby fyzické ipsychické zátěže), ale nikoli již kulturu jako druhou determinační základnu jeho života. Lze to říci také tak, že genetická paměť našeho druhu, která je biologicky anticipativní, protože rámcově kóduje iproces lidské ofenzivní adaptace včetně individuální ontogeneze, jakoby „očekává“, že se člověk setká nejen spřirozeným prostředím, nýbrž isprostředím, které on sám teprve vytvoří– skulturou. Snad iproto část lidských vlastností anaprostá většina lidských kulturních potřeb vzniká až vdůsledku socializace apráce člověka (jako jedince) vkultuře, až vdůsledku zpětného působení kultury na člověka.22

Právě působení kultury na člověka může vyvolávat dojem, že potřeba pracovat, onticky přetvářet svět, je pouze výsledkem výchovy astimulujícího vlivu rodinného akulturního prostředí, či dokonce jen náboženského přesvědčení.23 Znovu proto připomínáme náš názor, že potřeba přiměřené fyzické námahy je zakotvenajiž vkonzervativním genomu člověka. Biologická konstrukce člověka (jeho fenotyp) byla uzpůsobena pro neustálý pohyb anámahu. Tak jako normální azdravý organismus každého biologického druhu pasivně nečeká na podněty zvnějšího světa, nýbrž je spontánně sebezáchovně aktivní, také zdravý člověk má vedle hladu ažízně nutkavou potřebu účelové přetvářecí aktivity, spojené spoznáváním, tvorbou, hrou, komunikací, námahou aodpočinkem– potřebu práce. Za normálních podmínek pociťuje přetlak vnitřních sil, nereflektovaně vyhledává to, co lze ve vnějším prostředí poznat, technologicky využít azměnit, čemu může vtisknout svou pečeť. Jeho energetický přísun ve formě potravy jako by trvale převyšoval existenční nároky jeho organismu vtzv. režimu chodu naprázdno. Práce– fyzická iduševní– však patrně působí ijako návyk, droga. Může lidský organismus přetěžovat, ale také zjednávat jeho dočasnou rovnováhu vcelkové dynamické nerovnováze prostředí, vyrovnávat jeho vnitřní tenze, probouzet provokativní nejistoty, zajímavé otázky ipovznášející stavy lidské mysli. Rovněž dnešní obliba kutilství, zahrádkaření achalupaření ukazuje, že fyzická práce může člověka načas osvobodit od nepříjemných tlaků na výkon orientované technické kultury.

Člověk sběrač alovec, který byl dlouho součástí přirozených ekosystémů biosféry, žil znormální přírodní nadprodukce, takže to, co jeho organismus zpřírody čerpal, také přírodě vpřirozené podobě vracel. Vracel jí výsledky svého biologického ikulturního metabolismu ve formě, která byla sneživou iživou přírodou onticky slučitelná. Atato forma převážně biotické závislosti jednoduché kultury na přírodě se vmodifikované formě reprodukovala ivpozdější neolitické společnosti. Ta sice už zjednodušovala přirozené ekosystémy (např. vypalovala lesy, hubila snadno polapitelná zvířata ivelké predátory) abyla nucena reprodukovat svou jednoduchou materiální kulturu (zejména sídla, chovaný dobytek, zemědělské stavby, rybníky, cesty, nářadí), ale produkty metabolismu lidí azvířat, ani obnova převážně biotické („dřevěné“) materiální kultury biosféru vážněji nepoškozovaly.24 Také proto nemusely být tyto dva různé metabolismy (přirozený aumělý) až do začátku 20. století důsledně oddělovány. Spotřební zátěž přírody zhruba až do poloviny 20. století nezahrnovala umělé hmoty, pro přírodu neznámé chemické sloučeniny, ani energeticky náročnou spotřební techniku ajejí zplodiny, tj. byla zátěží převážně biotickou.25 Ekonomické vědy však nezajímá ani konflikt dvou metabolismů (přirozeného aumělého), ani problém odlišnosti produktivní aspotřební zátěže přírody. Tyto dvě různé složky zátěže, které se zřetelně formovaly už vminulém století, teprve dnes svým synergetickým účinkem přírodu poškozují. 26

1.2.2 Práce apříroda

Vztah práce apřírody zakrývá fakt, že hospodářské aspotřební aktivity vprůběhu lidských dějin spolu slidskou populací prostorově expandují, získávají vyšší účinnost asamovolně se strukturují. Jestliže lovecko-sběračská ekonomika uspokojovala základní potřeby malých populací lidí (potravou, ošacením, nástroji azbraněmi), které ve formě polotovarů vomezené míře nabízela přirozená produktivita pozemské přírody, pak biotická ekonomika neolitická už zvelké části spočívala na záměrné individuální či společenské produkci potravin adalších životně nezbytných látek.27

Přehlížený společenský význam zemědělství musíme idnes připomínat minimálně ze tří důvodů: 1. pouze produkce biologicky nezávadných potravin akrmiv může dlouhodobě reprodukovat lidský život; 2. už jednoduchá zemědělská práce umí přirozenou biotickou produktivitu přírody usměrnit aposílit tak, aby mohla ibez většího poškození zeměkoule uspokojovat životní potřeby neustále rostoucí městské populace;28 3. patrně jen návrat organických látek do půdy při klasickém hospodaření může uzavřít umělý kulturní koloběh látek tak, aby se podobal tomu, jaký sama příroda využívá vpřirozených ekosystémech.

Již jsme uvedli, že hospodaření, které produkuje všechno to, co nemůže produkovat příroda, akteré usnadňuje biologickou aspolečenskou reprodukci našeho druhu, je zvláštní „látkovou výměnou“ nesvébytného kulturního systému se starší, širší aplně svébytnou přírodou. Pomyslným „žaludkem“ velkého těla kultury– jeho zažívací soustavou– je totiž ekonomika. Ztohoto hlediska se celý kulturní systém jeví jako velký „neživý parazit“ planety Země, který sice závisí na živé ineživé přírodě, ale jehož umělý látkový metabolismus se rozšiřuje aod metabolismu živých systémů se stále více odklání.

Ve spotřební společnosti abiotické hojnosti je umělý kulturní metabolismus už do té míry rozsáhlý aod přírody kvalitativně odlišný, že planetární metabolismus živých systémů, jemně evolučně sladěný sabiotickými strukturami Země, vážně poškozuje. Vpřirozeně formovaném prostředí musí totiž lidská práce, která zhodnocuje původně přírodní proces či předmět pro kulturu, příslušnou evolučně vytvořenou strukturu (skálu, strom) nutně znehodnocovat pro přírodu. Práce, zejména práce řemeslná aprůmyslová, musí rozbíjet celistvost aintegritu přírodních předmětů aprocesů, oslabovat přirozené ekosystémy. Ikdyž to ve zdravé amálo narušené přírodě bylo pro rozšiřování populace našeho druhu „oprávněné“ avměřítku planety téměř neznatelné, vpřírodě kulturou obsazené adobyté nadměrná hospodářská činnost (provázená nesmyslnou spotřební aktivitou) přírodu destabilizuje.29

Hospodářská činnost totiž organismy, přírodní struktury aprocesy zpřirozené souvislosti (zpřírodního řádu) vytrhuje, upravuje je aorientuje je jiným (nepřírodním) směrem. Musí jim „přidat hodnotu“. Vekonomické teorii, ačkoli to zní neuvěřitelně, příroda zatím hodnotu sama osobě nemá. Vpracovní teorii hodnoty přidává hodnotu přírodním strukturám teprve lidská práce, tj. účelově zaměřené přírodní síly uvnitř člověka. Iluzi zhodnocování přírody lidskou prací totiž napomáhá fakt, že přírodní procesy nebo předměty ve své většině nemohou lidské kulturní potřeby uspokojit přímo. Některé přírodní produkty mají sice ničím nenahraditelnou užitnou hodnotu (např. čistý vzduch, voda, příznivé klima), ale podle dnes platných ekonomických teorií nemají (neměly by mít) hodnotu kulturní.30

Podle konvenčního ekonomického myšlení je tedy výroba prostředkem kulturního „zhodnocování přírody“. Ale hlubší podstata problému, kterou ekonomické teorie zamlčují, spočívá vtom, že proces zhodnocování přírody zhlediska kultury je fakticky jejím ničením aznehodnocováním zhlediska přírody. Je už příznačné, že nikoli ekonom, ale existenciální filozof (Hannah Arendtová) dokáže pravdivě ukázat přírodní stránku práce. „Práce stejně jako spotřeba jsou primárně stravujícími procesy, při nichž nedochází kproměňování, ale kzničení matérie, apodoba, již práce propůjčuje svému ‚materiálu‘, je jen přípravou knastávajícímu zničení.“31

Pracovní (výrobní) proces není totiž pouze privatizací azcizováním části pozemské přírody ekonomickými subjekty. Jde ozcizení bez možnosti návratu původnímu „majiteli“, okrádež spojenou srozbitím či poškozením předmětu– evolučně vytvořené přírodní formy. Tuto formu, porušenou procesem zhotovení výrobku (přestože se amortizovaný výrobek vrátí planetě), už nebude sto obnovit ani kultura, ani příroda. Znovu si pozorně přečtěme slova filozofa: Materiál pro práci je třeba „… získat, vyrvat ho zjeho přirozeného prostředí. Získáváním materiálu ovšem člověk zasahuje do ekonomie přírody tím, že buď ničí něco živého– poráží strom, aby získal dřevo– nebo přerušuje některý zpomalejších přírodních procesů, jestliže vylamuje zlůna země železo, kámen, mramor.“32

Pomineme-li zapeklitý problém nevratné transformace přirozené uspořádanosti (např. živého stromu) na uspořádanost kulturní (např. stavebního dřeva), pak výroba mění, obrazně řečeno, ivlastníka. Ikdyž příroda původně žádnému biologickému druhu nepatřila, je po částech přisvojována jediným druhem, ekonomickými subjekty příslušné regionální kultury.33 Tím se nejen přírodní niky regionálních kultur, ale iněkteré živé ineživé planetární procesy astruktury (včetně volné ivbiomase vázané sluneční energie) stávají prvky umělého, jen dočasného anesvébytného subsystému kultury. Protože, jak jsme ukázali, jde současně onevratné poškození, nemůže jít ani očestný smluvní pronájem od původního vlastníka, ale ani ofinanční problém pozdějšího řádného splácení dluhů.

Prosadit proces biofilní transformace lidské práce, podobně jako prosadit morální vztah lidí kpřírodě, znamená uznat přírodu jako subjektivitu, jako nejvyšší hodnotu ekonomickou apolitickou. Dále to předpokládá hodnotově rehabilitovanou přírodu zahrnout do předmětu společenských věd, politiky izákladního školního vzdělání. Znamená to zajistit, aby vztah kpřírodě jako ničím nepodmíněné hodnotě– jako nejvyššímu mravnímu principu globalizující se kultury– byl ekonomickými vědami apolitikou respektován ivoblasti lidské práce.34

Zaměření nynější protipřírodní ekonomiky, která úzkostlivě šetří drahou lidskou práci, na jedné straně vyplývá zvládnoucího predátorského vztahu kultury kZemi ana druhé straně tento vztah podporuje aupevňuje. Predátorské paradigma ekonomika nejen zpředmětňuje, ale také je legalizuje jako normu občanského chování. Ve vztahu kpřírodě se zatím pro fungování hospodářství prosazuje princip, že firmy mohou provozovat arozšiřovat podnikatelskou činnost (těžební, výrobní, dopravní, obchodní, finanční, poradenskou atp.) vsouladu shistoricky vytvořenými technologiemi ainstitucemi.35 Ve vztahu kprotipřírodní kultuře, která je širším systémem podnikání ajíž by měla být ekonomika jako její umělý subsystém funkčně přizpůsobena, naopak postačuje, je-li ovýsledky podnikání zájem, podaří-li se po zboží či službách vytvořit dostatečnou poptávku. Vyhroceně řečeno, zatím postačuje, podaří-li se vyrobené zboží vsouladu splatnými pravidly spotřební kultury co nejrychleji prodat (urychlit jeho přeměnu naodpad).

Vpredátorském duchovním paradigmatu je vztah ekonomické teorie kZemi aklidské práci lhostejný, silně účelový. Proto také mezi podniky, které soupeří otzv. přírodní, lidské akulturní zdroje, musí jít (jakoby po vzoru přirozeného výběru vživé přírodě) ovztah konkurenční. Konkurence při srovnatelné dostupnosti zdrojů arovných podmínkách ekonomické soutěže snižuje výrobní náklady, aproto stlačuje iceny konečných produktů. Pokud by produkce dále nerostla, taková konkurence by šetřila i„zdroje“. Vpredátorském duchovním paradigmatu však produkce roste akooperativní dohody mezi podniky ještě více vyčerpávajípřírodu.36 Například úsporná hromadná výroba spotřební techniky se voblasti konečné osobní spotřeby mění vmarnotratné mrhání strukturami asilami přírody.

Přátelství aspolupráce mezi podniky proto vdnešním paradigmatu ještě více vyhrocují konflikt kultury spřírodou. Vůči přírodě opoziční kulturní systém (přestože je na přírodě závislý) zdarma posilují ovnitřní produktivní síly dělby práce, řízení aspolupráce, jak to dnes vidíme na celosvětovém procesu ekonomické integrace.37

Praxe je zatím bohužel taková, že všichni těžaři energií včetně stavebních akonstrukčních hmot mohou dnes automatizovanými technologiemi, tj. ibez přítomnosti živé lidské práce, vyčerpávat tzv. přírodní zdroje. Nic dnes firmy neomezuje, aby produkci zvyšovaly na maximum, tj. až do úrovně, kdy zboží či služby neprodají. Mohou provádět lživou reklamu aideově ovlivňovat spotřebitele knové anové spotřebě. Všichni mohou vést nevyhlášenou válku splanetou: mohou podnikat na jakémkoli místě, tj. obsazovat dříve nedotčená území, likvidovat místní konkurenty, propouštět nadbytečné pracovníky, převážet zboží do vzdálených zemí, poskytovat množstevní slevy, zatěžovat Zemi nestravitelnými produktivními ispotřebními odpady.

Vbiofilním duchovním paradigmatu, tj. vrámci spolupráce kultury aekonomiky seZemí jako sonticky nadřazeným aplně automatizovaným „výrobním podnikem“, by se lidská práce mohla znovu vrátit tam, odkud byla kořistnickým paradigmatem (principem zisku aúzce zaměřené vědy) vytlačena. Vzájemná spolupráce mezi podniky, které by pomáhaly Zemi snášet kulturní zátěž akteré by usilovaly nejen oprosperitu, ale ipřiměřenou zaměstnanost obyvatelstva, by byla nejen samozřejmá, ale také výhodná pro člověka, kulturu ipřírodu. Příroda jako planetární podnik, sníž by biofilní ekonomika spolupracovala, „umí“ totiž zvlastních abiotických ibiotických surovin nejen bezodpadově vyrábět, ale také spolehlivě recyklovat své ikulturní biotické produkty.38

Spolupracovat vnovém biofilním paradigmatu spřírodou za cenu vylučování lidí zproduktivní práce by mělo být spojeno nejen smorálním odsouzením, ale isprávním proviněním. Právo na přiměřenou práci, byť dočasně zkrácenou, by mělo patřit kzákladním právům člověka vjakékoli společnosti. Příroda je nejen nejvyšší hodnotou aabsolutní mocí nad lidmi akulturami, ale ipřirozenou matkou všech lidí akultur. Snad jen vzhledem knízké úrovni biologického afilozofického vzdělání dnešní veřejnosti může zatím predátorská kultura právo na placenou produktivní práci inepsanou „ústavu“ Země beztrestně porušovat.

1.3 Proměny technologického obsahu práce

Pro pochopení technologického obsahu práce je nezbytné důsledně přihlížet ktomu, že se pracovního procesu spolu sčlověkem aktivně účastní jak okolní příroda, tak také příslušná produktivní technika. Jde však nejen oobecně známou techniku abiotickou– nástroj, stroj, automat–, ale také opřehlíženou, původnější aspřírodou strukturně kompatibilní techniku biotickou: člověkem částečně usměrněné okolní živé systémy. Přitom již práce holýma rukama, vedená lidským důvtipem avůlí, jak jsme již dříve uvedli, je technickou činností. Na přírodní struktury působí podobně jako dnešní abiotická automatizovaná technika.

Technika39 je totiž aktivním funkčním systémem (biotickou procedurou; umělou fyzickou strukturou) pro vnucování lidské vůle okolnímu prostředí. Ale technika, jak to dobře vidíme na její abiotické vývojové linii, není jen postupem či procedurou, která zvyšuje produktivní sílu (účinnost) práce. Ijako umělý systém může živou lidskou práci nahrazovat, adokonce může být jejím úplným odstraněním ve smyslu účasti člověka vpracovním procesu. Naštěstí tu platí iobrácený vztah. Práce by vnovém biofilním paradigmatu mohla znovu nahradit techniku tam, kde došlo kezbytečnému vytlačení živé práce zvýrobního cyklu.

Protože se budeme zabývat transformací obsahu práce hlavně vabiotické oblasti řemesla, průmyslu amálo probádané reprodukce kulturního systému, nejprve znovu připomeneme, že získávání životních prostředků prací se pro člověka stalo charakteristickou formou jeho druhové aktivity. Už téměř deset tisíc let, tj. asi desetinu doby existence našeho druhu (člověka cromagnonského), získávají lidé potraviny adalší pro život nezbytné látky (odhlédneme-li od sběru plodů, lovu ryb avolně žijících zvířat) pastevectvím azemědělstvím.40

Neolitické zemědělství, které původně fungovalo zejména pro vlastní potřebu lidí, bylo však nejen ekologicky šetrnou, ale již také vysoce komplexní aspřírodou dobře sladěnou aktivitou. Muselo zachovat část přirozených ekosystémů, bylo nuceno reprodukovat podmínky dlouhodobého kulturního hospodaření na půdě, muselo těsně spolupracovat sdomáckým iprofesionálním řemeslem.41 Provázela je těžba azpracování dřeva adalších stavebních surovin, doplňoval je lov ryb iobčasný lov volně žijící zvěře. Spolu spotravinami poskytovalo zemědělství mnoho jiných užitečných látek pro život člověka vkultuře: např. krmivo pro dobytek, slámu, len, bavlnu, dřevo, vlnu, kůži, žíně, šlachy, pergamen atp. Ale ještě jeden moment, kněmuž se později vrátíme, je důležitý.

Pro klasickou zemědělskou práci měla adosud má přirozené biologické předpoklady převážná část lidské populace. To je vprincipu dáno tím, že člověk byl přirozeným strukturám (na rozdíl od umělých struktur kultury) dokonale evolučně přizpůsoben. Proto už na úrovni zdravého lidského rozumu může při této práci spolu sčlověkem atechnikou (kníž vzemědělství tradičně patřilo nejen nářadí, ale ichovaná zvířata) společně pracovat aktivita živé přírody.

Ovšem dnes, patrně proto, že stále větší část populace se od venkovského způsobu života vzdaluje, že se za kulturní způsob života považuje život ve velkých městech (často jen sdekorací bytových rostlin achovaných ryb, ptáků, psů akoček), se už okulturním významu zemědělství, ani oevoluční predispozici lidí pro zemědělskou práci nediskutuje anepíše.42

1.3.1 Instrumentální antropo-technický systém

Na počátku kultury byl člověk nejen polyfunkčním živým systémem, ale také jediným konstruktérem ipřímou funkční součástí kombinovaných antropotechnických systémů: instrumentálních apozději mechanických. Technika proto ovlivňovala kulturu zejména prostřednictvím živé práce. Přirozené bytostné síly člověka (samy osobě idoplněné nástrojem), řízené jeho vůlí, byly tedy prvním systémem produktivní techniky vůbec.

Na bázi dřevěných, kostěných akamenných nástrojů probíhaly jednoduché technologické procesy několik desítek tisíciletí (zejména lov, porcování zvířat, výroba ošacení aobuvi, stavba přístřeší). Ale itak byla diferenciace nástrojů, podmíněná předáváním technologické informace vprocesu živé generační paměti lidí, nejspolehlivějším ukazatelem rostoucí produktivní síly práce. Snaha orůst produktivity lidské práce vchudé atechnicky málo rozvinuté společnosti byla totiž oprávněná. Příroda šíření kultury ani na instrumentální úrovni lidské aktivity (sčástečnou výjimkou pro práci zemědělskou) aktivně nepodporovala.

1.3.2 Mechanický antropo-technický systém

1.3.3 Automatizace

1.4 Souvislost práce slidskou kulturou

1.4.1 Co sušetřenou prací?

1.4.2 Osobnostní nároky duševní práce

1.5 Možnost návratu práce do biofilní kultury

1.5.1 Může být duševní práce neutrální?

1.5.2 Omezuje práce lidskou svobodu?

1.6 Namísto závěru

Literatura

Marx, K. Kapitál I. Praha: SNPL, 1954.